Hoiame Eestit!

Kersti Kaljulaid

SISUKORD

EESSÕNA

I. HOIAME EESTIT!

1. Minu kiri kõigile Eestimaa inimestele

2. Ametisse astumise tseremoonial

II. PIDUPÄEVAKÕNED

3. Eesti Vabariigi aastapäeval Tallinnas

4. Emadepäeval Tallinnas

5. Võidupühal Rakveres

6. Iseseisvuse taastamise aastapäeval Kadriorus

7. Eesti Vabariigi aastapäeval Tartus

8. Võidupühal Tallinna lauluväljakul

9. Iseseisvuse taastamise aastapäeval Kadriorus

10. Aastalõputervitus Pärnus

11. Eesti Vabariigi aastapäeval Tallinnas

III. KÕNED EESTIS

12. Kõrgematel sotsiaalkaitsekursustel

13. Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia rektori professor Ivari Ilja inauguratsioonil

14. Nobelist Kurt Wüthrichi loengu sissejuhatuseks

15. Idapartnerluse kodanikuühiskonna konverentsil

16. A. H. Tammsaare 140. sünniaastapäeva aktusel

17. Lennart Meri konverentsi õhtusöögil

18. Tema Pühaduse paavst Franciscuse visiidi puhul

19. Arvo Pärdi Keskuse avamisel

20. Euroopa haridusjuhtide konverentsil

21. Konverentsil „Sajand Eesti Vabariigi riigikeelt“

IV. KÕNED MUJAL

22. 47. rahvusvahelisel St. Galleni juhtimiskonverentsil Šveitsis

23. Euroopa Liidu olukorda käsitleval konverentsil Itaalias

24. Strateegilise kommunikatsiooni konverentsi avamisel Lätis

25. Norra Rahvusvaheliste Suhete Instituudis

26. Riigivisiidi õhtusöögil Gruusias

27. Euroopa Kaitseagentuuri aastakonverentsil Belgias

28. Müncheni julgeolekukonverentsil Saksamaal

29. Sciences Po Ülikooli lõpuaktusel Prantsusmaal

30. ÜRO peaassamblee 73. istungjärgul Ameerika Ühendriikides

31. ÉNA kõrgemate riigiametnike täiendkursusel Prantsusmaal

EESSÕNA

Verbum creat omnia – sõna loob kõik.

Sõnaga saab luua ja ühendada, saab tunnustada ja esile tõsta, juhtida ja innustada. Eesti Vabariigi presidendi töös on sõna ja selle kasutamine üks peamisi võimalusi ühiskonna kursi seadmiseks.

„Hoiame Eestit“ on kogumik Kersti Kaljulaidi ametiaja esimesel poolel peetud kõnedest. Kahe ja poole aasta sisse mahub sadu kõnesid nii eesti, inglise, prantsuse kui ka vene keeles. President on kõnelenud Eesti vallavolikogude saalides ja ÜRO peaassambleel, Korea ettevõtjatele ja Ukraina ametnikele, nii mõnest inimesest kui ka tuhandeist kuulajaist koosnevale publikule, otse, salvestatult, tele-eetris ja kirja teel.

Foto: Annika Haas

Selles kogumikus vahel saavad kokku pidu- ja argipäevakõned, lühemad tervitused ja pikemad mõtisklused, rõõmsamad ja valusamad mõtted. See ei ole esinduslik valim, millest joonistuks välja keskmise kõne muster ja ülesehitus, kuid see on punutis, mis annab aimu neist erinevatest olukordadest, kus riigipea oma peamist tööriista – sõna – kasutada saab.

OSA I

HOIAME EESTIT!

1

Minu kiri kõigile Eestimaa inimestele

29.09.2016

Kui möödunud laupäeval loeti Estonia kontserdisaalis kokku kahe lõppvooru pääsenud kandidaadi hääletussedelid ning selgus, et vaatamata pea pool aastat kestnud kampaaniale jääb president seekord valimata, olid inimesed pettunud. Jagasin seda pettumust ja tunnen seda siiani. Ilmselt oli kõigil oma eelistus kandidaatide seast. Nii ka minul.

See ei ole kindlasti põhiseaduslik kriis ega demokraatia pankrot. Lihtsalt valimised lähevad nüüd tagasi Riigikokku. Sellepärast asus Riigikogu vanematekogu kiirkorras uut kandidaati otsima. Oli selge, et ükskõik kes selleks kandidaadiks saab, on tema moraalne kapital sellele ametikohale asumiseks üsna napp. Tagavarapresident. Portselankuju kaminasimsil.

Nii öeldi veel enne, kui Riigikogu oli jõudnud kandidaati otsimagi hakata. Suur osa pahameelt kandub paratamatult üle uuele kandidaadile. Saan sellest aru. Kuid lahendus sellele olukorrale peab leiduma.

Kaua eemal viibinuna on minu tuntus napp. Kuigi mu seisukohad võivad olla raadioeetrist ja ajalehtedest tuntud, olen ise suurema osa eestimaalaste jaoks tundmatu. Mõistan neid, kellele Riigikogu fraktsioonide otsus on üllatav või tundub arusaamatu.

Kindlasti on aga arusaadav tugev koostöötahe Riigikogus presidendi leidmiseks. See on samm edasi presidendivalimistel, aga ma usun, et see samm on tegelikult veelgi suurem, sest kõik osalised räägivad üksteisega. Lõpuks ometi! Minugi vestlused fraktsioonides olid siirad arutelud Eesti tulevikust.

Ma tahan Riigikogu vanematekogu ja fraktsioonide usaldust õigustada. Kui mind valitakse presidendiks, tahan seda avatud suhtlemise kultuuri hoida ja edendada. Tahan arutleda Eesti üle nende kandidaatidega, keda pea pool aastat on kampaaniatrumlis loksutatud. Rääkida valimiskogu liikmetega, kes käisid laupäeval Estonias ning lahkusid tühjade pihkudega. Kuulata inimesi, kes elavad Eestimaa eri paigus ning on pärast laupäeva pettunud valimiskogus, erakondades, poliitikas ja riigijuhtimises laiemalt.

Sest mida saab president teha? Milline on tema roll? Paljuski ongi Eesti Vabariigi presidendi roll olla olemas seal, kus parasjagu keeruliseks kisub. Presidendi roll on kirjeldatud põhiseaduses. Aga presidendil on alati tema sõna jõud, millest põhiseadus ei räägi. President ei saa välja pakkuda lahendust igale Eesti elu probleemile, kuid juba probleemi sõnastamine ning selle väljaütlemine on väga suur samm lahenduse poole. Seda saab president teha ja peab tegema. Nõudlikult, vastutustundlikult ja erapooletult. Kuid alati mitte avalikult. Ikka vastavalt vajadusele nii, et liiguksime lahenduse poole.

Olen viimased 12 aastat töötanud Luksemburgis, kuid minu süda ja minu kodu on alati olnud Eestis. Olen oma mõtetes olnud alati Eestis, olen aktiivse kodanikuna neid mõtteid ka sageli välja öelnud. Olen seda teinud siis, kui on palutud, või siis, kui olen näinud, et see on vajalik. Meenutan Sulle mõnda seisukohta, mida olen varem väljendanud.

Kõigepealt aga palun Sul tähele panna, et see ei ole minu programm. Presidendil ei ole programmi, programmid on erakondadel. Erakondadel on valimiste eel kohustus mõelda, kuidas täpselt me edasi liigume. Presidendil peavad aga olema seisukohad. Need muudavad presidendi tegutsemise arusaadavaks ja ettearvatavaks. Need annavad rahvale selge arusaamise, millel põhinedes president Eestis ja maailmas toimuva kohta sõna võtab.

Viimati augustikuus Paides arvamusfestivalil rääkisin, et tugeva demokraatia nurgakivideks on enesekindlad kodanikud ja eetiline riik. Enesekindel kodanik on lihtsasti äratuntav – teiste suhtes uudishimulik ja avara mõttemaailmaga tegelane. Enesekindla kodaniku taga on toetav, aga ka usaldav riik, kes ei piira kodaniku vabadusi oma unistusi ellu viia.

Kodanikku tema valikutes toetav riik ongi eetiline riik. Eetiline on selline Eesti, kes enesekindlalt aitab nõrgemaid eelarvest enne, kui hakkab kulutama neile, kes peaksid olema tugevad. Neile, kelle asi on tegelikult kasutada riigi antud vabadusi ja ennast ise aidata. Toetus on neile, kes ei saa oma vabadusi realiseerida, sest nad on lapsed, haiged või mingil põhjusel hariduseta.

Kõigile teistele on mõeldud vabadused. Ei ole tingimata vaja igakülgseid ettevõtlustoetusi. Aga tingimata on vaja koole, lasteaedu, spordikoole, spordivõimalusi ja terviseedendust. Eetilisel Eesti riigil on käed-jalad tööd täis seda, millega ta peab tegelema, et rahvust hoida, kaitsta ja arendada. Et luua enesekindlat eestimaalast. Enesekindel ja eetiline riik on tagasihoidlik – ta ei tüki kõikjale, aga on olemas, kui teda tõesti vaja on.

Arusaamine riigist ja tema pakutavast peab muutuma nii, nagu ühiskond areneb. Paarkümmend aastat tagasi rääkisime õhukesest, vähe bürokraatlikust ja säästlikust riigist. Lääne-Euroopa riigid on meile järele jõudnud – avalike teenuste liiga suured kulud on probleemiks pea kõikjal.

Meie ise aga oleme jõudnud juba uude ajastusse. Meie riigist on kujunenud kodanikeühenduste riik.

Meie kõik olemegi riik. Lisaks maksutulule panustavad Eesti inimesed järjest enam oma riiki tegudega, ajaga, sõnaga. On aeg võtta see ressurss kasutusele. Tuleb leida, kuidas seal, kus meid on vähe või vajatakse üsna spetsiifilist tuge, saab osa avalikke teenuseid võtta üle kolmas sektor. Ma ei eelda, et nad teevad seda tasuta. Kuidas seda korraldada, küsisin TEDxi konverentsil Toompeal ja jään küsima ka edaspidi. Avaliku sektori innovatsioon on alanud Eestist, teinud meist e-Eesti. Nüüd läheme edasi.

Ainult see, kui areneme kiiremini oma konkurentidest, kes samal ajal on meie head partnerid poliitikas ja äris, saab parandada meie inimeste toimetulekut. Lihtne osa sai läbi. Oleme keskmise sissetuleku lõksus, kust saame välja just Eestile sobivate lahendustega. Trendide järgimisest enam ei piisa, neid tuleb nüüd murda! Tuhandeeurose keskmise palgaga riik ei vaja enam lihtsaid lahendusi, nagu välisinvestorite pakutav tehnoloogia ja sissetöötatud turustuskanal. Nüüd peame astuma innovatsiooniliidrite hulka. Me olemegi astumas, olen kindel.

Presidendi roll Eestis on väga oluline. Kui minust saab esmaspäeval president, siis asun peagi kõrvaldama oma suurimat puudust – seda, et Eesti inimesed ei tunne mind. Teen seda nii palju kui võimalik ning nii kiiresti kui võimalik, jätmata unarusse muid presidendile seatud ülesandeid ja kohustusi.

Muud ülesanded, nagu see, milline on presidendi roll Eesti välissuhtluses, on teil, lugejatel, väga hästi selged. Toomas Hendrik Ilves on teinud seda suurepäraselt. See on väga kõrge standard, mida kavatsen hoida. Kadriorgu maha jäävad kingad on ilmselgelt väga suured. Eks mul tule leida omad ja stiililt saavad need olema ka pisut teistsugused. Usun, et mõistad!

Sinu presidendikandidaat

2

Ametisse astumise tseremoonial

10.10.2016

Austatud härra president, Riigikogu ja Vabariigi valitsuse liikmed, ekstsellentsid, mu daamid ja härrad, head Eesti inimesed!

25 aastat tagasi taastati siinsamas saalis Eesti Vabariik. Meil on nüüd riik, mis on 21. sajandi demokraatlik riik. Selles on kõigi Eesti inimeste panust hoolimata sellest, milline on nende elukoht, eluala või elujärg.

Täna sünnivad juba lapsed, kellele on okupatsioon vanavanemate mälestustes. Vaba Eesti lapselapsed. Ma mõtlen täna neile lastele – ja omakorda – nende – laste lastele. Kui vähe on tegelikult neid lapsi. Vähem kui viieteistkümnes tuhandes Eesti kodus nohiseb võrevoodis imik. Ümmarguselt sada tuhat on koolieelikuid, kes hommikuti vanematele kaissu poevad. Maailmas on sadu miljoneid. Meie vastutus on need sada tuhat ja nende vanemad õed-vennad. Lapse siiras usk kogu maailma headusse kaob kasvades paratamatult. Meie asi on hoida laste usku Eestisse, iseendasse ja tulevikku.

Kõik siin saalis viibijad on ühes või teises sõnastuses andnud vande jääda ustavaks meie põhiseaduslikule korrale. See tähendab tunnistamist, et ühised väärtused on kõrgemad igapäevasest vaidlemisest ja omakasust. Meie oma tegevusega loome raamid sellele, mida tähendavad Eestis vabadus, õiglus ja õigus. Meie ja ainult meie saame hoida lisaks võimude lahususele ka nende tasakaalu. Meie hoiakutest, suhtumisest ja tegevusest sõltub, kas rahvas tunneb ennast kõrgeima võimu kandjana. Meie määrame, kas kasvavad põlvkonnad usuvad Eestisse ja iseendasse.

Daamid ja härrad, siin teie ees seistes tahan tunnustada kõiki oma eelkäijaid, sest nad on igaüks olnud suur omas ajas. Lennart Meri Eestit Läände viies, Arnold Rüütel Euroopat inimesteni tuues ja Toomas Hendrik Ilves Eestit küberilma saates.

Tänases ülikeerulises ja infotihedusest väikeseks jäänud maailmas on meil Eesti, mis on üheaegselt nii stabiilne kui ka pidevas muutumises ja uute sihtide otsingus. Meil on hariduse usku ühiskond, kus koolilapsed teevad pea kogu maailma eakaaslastele silmad ette. Meil on tervishoid, kus võime küll teinekord ühe või teise asja üle nuriseda, kuid keskmine eeldatav eluiga on ühtlaselt kasvanud. Meil on meie kultuur, see ainult meile omane, mis seob meid lillesidemega. Meil on meie keel, mis laulu tuules võib taevasse tõustes üles igavikku omale otsida. Meil on ühiskond, kus mitmepalgelised kogukonnad on üha tähtsamad. Erinevate huvide ja eesmärkidega inimesed panustavad üheskoos ja ise sellesse, et nende unistused täituksid.

Selline ongi Eesti, mida me tahtsime. 25 aastat tagasi laulsime koos Eesti vabaks. Algusaastate raskus pani igaüht üksinda rabama. Nüüd oleme ringiga tagasi. Meil on kodanikuühiskond Eesti, mida me edendame koos. Meie igapäevased ootused ei ole muidugi enam nii lihtsad ega selged. Iseseisvus ei ole enam eesmärk, vaid lihtsalt eeldus. Avatud maailm ei ole enam unistus, vaid lihtsalt võimalus. Sellepärast me toimetamegi nüüd kogukondadena, asumiseltsidena, laulukooridena, koolide hoolekogudena. Me teeme koos enda elu paremaks ja kõik kokku edendame Eestit. Igaüks loob endale sellist Eestit, nagu tema tahab. Kokku saame meie kõikide riigi.

Head kuulajad! Kahjuks ei tähenda see, et Eesti olukord oleks muretu ning võiksime keskenduda saavutatu hoidmisele. Vabadusse sündinule on meie väikese riigi iseolemine, turvalisus ja vabadused iseenesestmõistetavad. Need ei ole seda. Iga aed kasvab rohtu, kui seda ei hoolda ega hoia. Meie rahvastik vananeb ja väheneb. Inimeste elujärje sõltuvus sellest, kui kaugel nad elavad Tallinnast või Tartust, on muret valmistavalt suur. Me oleme tipus edetabelites, kus oleks parem olla viimaste hulgas. Meie naabruses toimuvad protsessid, mis teevad pehmelt öeldes murelikuks.

Me ei saa valida seda ajastut ega seda maailma, kus me elame. Kuid meil on valida, kuidas suhtume ümbritsevasse ja ümbritsejaisse. Kas näeme nendes kaasteelisi ühise asja ajamisel või konkurente erahuvide edendamisel? Kui näeme konkurente, siis paratamatult hakkame otsima vigu ja kaotame võime näha head. Sellest ei ole kasu, kui tunneme viimase pisiasjani igaühe nõrku külgi. Niimoodi hävitame enesekindlust.

Endasse uskumine on arengu ja edu eeldus ja oluline alus. Need väikesed lapsed, kellele mina siin seistes täna mõtlen – nemad on enesekindlad. Neis on tohutult usku meisse, aga sama tohutult usku iseendasse. Hoiame seda usku.

Enesekindlad inimesed ehitavad ettevõtteid, kasvatavad rõõmsaid lapsi lapsevanema või õpetaja rollis, võistlevad teadusgrantide nimel, loovad ja hoiavad kultuuri ja toovad medaleid spordivõistlustelt.

Inimesed, kes pelgavad, et keegi – kodus, koolis, ajalehes – osutab mõnuga nende nõrkustele, ei vii meie elu edasi. Täiuslikke pole, eksimatuid pole, aga tegelikult pole ka neid, kellel üldse tugevaid külgi pole. Inimesed, kes teavad, et iga eksimuse eest ootab neid avalik häbipost, kaotavad otsustusjulguse. Eestit saab arendada vaid üksteist toetades. Põhiseadus ei ole pelk juriidiline paragrahvide kogum. Põhiseadus annab meile väärtused, millest juhinduda. Kes jagavad neid väärtusi, on kõik  täisväärtuslikud ühiskonnaliikmed. Isegi siis, kui nad mingil moel meist erinevad või me ise mõnes kontekstis teisiti käituksime. Hoiame oma väärtusi!

Eesti ei saanud rikkaks eelmisel sajandil, mil rikkaks saamine nõudis palju loodusvarasid ja millega kaasnes oluline keskkonnakahju. Õnneks on meil see võimalus nüüd, mil jõukus ja heaolu tulevad haridusest ja ettevõtlusjulgusest. Enesekindlusele lisaks peame oma lastele andma hariduse. See on nende kõige tähtsam tööriist, millega nemad saavad ehitada oma lastele tulevikku.

Juba Henry Ford tõdes, et tööandja mitte ei maksa palka, vaid vahendab palka. Palga maksab toode ja tänapäeval üha enam teenus. Mis saab üldse olla Eesti toode või teenus, mis arvestab siinseid olusid ja võimalusi ning võimaldab rahvusvaheliselt läbi lüüa? See pole kindlasti Nokia, vaid palju tegija oskustest ja unistustest sõltuvaid tooteid ja teenuseid. Neid saab luua ainult targa tööga ning see on ettevõtjate vabadus ja vastutus. Riigi vastutus on haridus. Ja ettevõtmise lihtsus ja vabadus.

Demokraatliku ja parlamentaarse riigi president ei saa ise luua enesekindlust toetavat, õiglast ja hoidvat keskkonda. Sellepärast pöördun ma teie poole. President saab olla nõudlik sõnastaja, et meie lastele ja lastelastele – ja nende lastele – olulised teemad oleksid pidevalt päevakorral. Presidendi vastutus on laste ja lastelaste Eesti. Enesekindlate, haritud ja tervete inimeste Eesti. Paratamatult järeldub sellest, et president peab olema seal, kus on raske. President peab toetama oma sõna jõu ja ameti väärikusega neid, kes võiksid muidu kõrvale jääda. Presidendi töö on meenutada, et eetiline riik peab pakkuma tugevatele võimalusi ja olema nõrkadele toeks.

Eetiline riik annab inimestele enesekindluse ja muutub seeläbi ka ise tugevamaks. See ongi riik, mis on rahva oma. Kõrgema võimu kandja saab olla rahvas, kes tunneb – tema juhid on tema teenistuses. 21. sajandi juht loob keskkonna ja eeldused. 21. sajandi juht ei käsi ega keela. Ta innustab tegudele ja tunnustab tulemust. 21. sajandil on edukad need riigid, kes ei unusta tulevikku. Riigid, kes peavad meeles ja seavad pikaajalisi eesmärke.

Meie ajastul, mil hommik arvab end olevat õhtust targem vaid selle tõttu, et kõik eilne on juba unustatud, on see palju raskem kui iial varem. Kuid see on meie töö, kes me täna siin saalis oleme. Meie laste ja lastelaste enesekindlus ja tegutsemisjulgus. Nende haridus. Nende tervis. Meie vanemate tervis ja heaolu. Meie hoolitsus oma vanemate eest, mis näitab täna meie lastele, kuidas suureks saades hoolitseda meie eest. Meie siin saalis peame julgustama unistama ning toetama unistuste täitumist. Unistuste purunedes ka tükid üles korjama. Olema toeks, kui tunneli lõpus on valgust vähe või enam ei olegi.

Usun ja loodan, et viie aasta pärast on Eestis tänasest rohkem mõistmist ja vähem hukkamõistu. Rohkem abistamist. Rohkem julgust ja vähem hirme.

Franklin Delano Roosevelt ütles 1933. aastal oma kuulsa lause: „Ainus, mida karta, on hirm ise.“ See lause on mind saatnud pea 20 aastat. Leidsin selle Washingtonis Roosevelti monumendilt. Roosevelt lausus nõnda oma ametisse astumise kõnes. Oli majanduskriis. Ta lisas veel: „On hea, et Ameerika ühiskonna probleemid on peamiselt majanduslikud.“ Eesti probleemid ei ole mitte kunagi ainult majanduslikud. Ega olnud ka Ameerika omad ja küllap president Roosevelt seda teadis, kuigi tol hetkel välja ei öelnud. Meie tugevus on see, et meie oleme väga otsekohesed. Meie ütleme selgelt, et meie suurim probleem ei ole kunagi majandus. Meie suurim probleem on alati julgeolek. Jah, meil on meie liitlased, kellega jagame ühiseid väärtusi ja kes on aidanud muuta Eesti omariikluse tugevamaks, kui see on iial enne ajaloos olnud. Hoiame oma liitlasi ja kuulame ka nende muresid!

Kuid ärme kunagi unusta, et vastutus omariikluse hoidmise eest algab alati meist endist. Meil endal peab olema enesekindlust ja usku, et suudame alati, iga päev, hoida Eesti riiki.

Ka Eesti julgeoleku kõige tähtsam võti peitub suuresti kodanikuühiskonnas: vabas, enesekindlas, mõttekaaslastega kokkuhoidvas ja koostööd tegevas Eesti inimeses. Kaitseliidu osatähtsus meie riigikaitse alusdokumentides on märgatavalt tõusnud. Seegi on kodanikuühiskonna arengu märk.

Daamid ja härrad!

Selles saalis siin on täna koostöövaimu. Sellest saalist väljaspool on koostöövaimu veel palju enam. Me räägime viimasel ajal liiga vähe enesestmõistetavatest asjadest – meie unistustest paremast Eestist. Lapselaste Eestist ja nende laste Eestist.

Aeg tiksub omasoodu ja eks tulevik tuleb tõepoolest kätte ka siis, kui me sellele iga päev ei mõtle. Kuid tänased head ja julged otsused tagavad, et tulevik on palju suurema tõenäosusega selline, mis hoiab alles meid hällidest vaatava lootuse. Põlvest põlve, just nii, nagu põhiseaduses on kirjas.

Hoiame Eestit!

OSA II

PIDUPÄEVAKÕNED

3

Eesti Vabariigi aastapäeval Tallinnas

24.02.2017

… maa sulab,

rohi tärkab,

puu ajab pungi ja lehti ning lehe varjus laulab lind jälle omi igavesi kevadlaule. On see sentimentaalne ööpik või romantiline sinilind siuru, – kas pole see ükskõik! Pääasi kui ta kuulutab uut elu

uute pungade,

õite ja viljaga.

Head Eesti inimesed! Kallid külalised!

See romantik, kes niimoodi ütles, oli Tuglas. 100 aastat tagasi. Kohe sai Eestist riik ja oli lootust, et aasta-aastalt, vähehaaval, saab tulevastel põlvedel parem.

Nii ongi läinud. Meil on oma riik, mis ei seisa enam iial üksi. Meie partnerid ja liitlased on meiega tingimusteta. Nemad austavad meie keelt ja kultuuri, tavasid ja kombeid nii, nagu meie nende omi austame.

Just tänases maailmas on niisugused liitlased erakordselt olulised. Maailm pole vahest päris liigestest lahti, kuid näeme, et aastakümneid kehtinud enesestmõistetavused ei pruugi enam olla absoluutsed.

See maailm nõuab eriti Eesti-suguselt riigilt tähelepanelikkust. Nõuab meie ühiskonna aluseks olevate väärtuste, eriti rahvusvahelise õiguse kindlat järgimist. Nõuab meilt vastutustundlikku tegutsemist rahvusvahelistel lavalaudadel ja koridorides. Rõhutan seda eriti täna, mil Eesti eesistumise alguseni Euroopa Liidu Nõukogus on jäänud 127 päeva ja natuke vähem kui 7 tundi.

Otto von Bismarck ütles: „Sisepoliitika alal ei ole ükski kaotus igavene. Aga välispoliitikas esineb aegu ja võimalusi, mis kunagi tagasi ei tule.“ Väikeriigi jaoks paremat ellujäämisõpetust ei olegi. Kõiges, mida me teeme, peame alati arvestama, veel enam, esikohale seadma oma välispoliitilised huvid, meie rahvusvahelise positsiooni.

Meie välis- ja julgeolekupoliitika viimasel veerandsajandil on olnud edukas. Meie poliitikud on võtnud rahvusvahelisi kohustusi ning neid täitnud, vahel ka sisepoliitilise populaarsuse hinnaga. Just täna näeme, kui tähtis see on olnud. Meile kinnitatakse, et segastel aegadel ollakse meiega.

Ma tänan kõiki Eesti valitsusi keeruliste valikute õigete lahenduste eest.

25 aastaga oleme loonud oma unistuste Eesti. Kuid homse jaoks sellest ei piisa. Nüüd peame looma oma laste ja lastelaste unistuste Eestit. Meie riik on teistest üsna erinev, ilmselgelt loomingulisem ja paindlikum. Näen mitmeid võimalusi edeneda juba tehtule toetudes. Mõtelgem korraks koos!

Iseseisev Eesti riik saab kestvalt eksisteerida ainult demokraatlikus väärtusruumis. Üks väikeriik ei saaks sellises geopoliitiliselt pingelises asukohas toimida, kui ta oleks sisemiselt ebademokraatlik.

Oluline osa demokraatlikest väärtustest on inimõigused, mis peavad olema kõigil inimestel lihtsalt seepärast, et nad on sündinud inimestena. Lisanduvad meie oma põhiseaduses kokku lepitud väärtused, mille eesmärk on hoida Eesti keelt ja kultuuri, sest muidu pole iseseisval Eesti Vabariigil ju mõtet.

Keel ja kunstid loovad kultuuriruumi. Lisades harjumused ja tavad, saame meile omase komberuumi. Saame sidusa keskkonna, mille olemasolu tunnistamist on meil õigus nõuda kõigilt meie juurde pikemaks ajaks või päriseks tulijatelt. Eestlane saab olla igaüks, kui ta tunnustab meie keelt, kombeid ja väärtusi. Nii saab ta ise pidada end eestlaseks ja saame seda teha ka meie.

Seadusesse saab kirjutada, kuidas saada Eesti kodanikuks – kuid mitte seda, mil moel saada osaks Eesti rahvast. Kui me seda prooviksime, lõpetaksime totalitaarses ühiskonnas, mis on meie kommete hoidmise nimel hävitanud meie vabadused.

Mitte kõike seda, mida me oma komberuumis ei soovi näha, ei saa me ära keelata. Ka sellega hävitaksime lõpuks omaenda vabadused. Mitte kõiki neid, kes tahavad siin elada, ei saa me teha eestlasteks. See ei peakski olema meie eesmärk. Niimoodi hävitaksime eestluse.

Samas – meie toimimise platvorm on Eesti platvorm. Meil on üks riigikeel. Riigikeele kõnelemine kodus ja sõpradega ei ole kohustus. Kuid valmisolek suhelda teistes keeltes, sealhulgas riigipoolne valmisolek austada eesti keelt mitte oskavate siinsete elanike või külaliste inimõigusi, ei ole mitte kunagi sõnum valmisolekust vähendada eesti keele rolli riigikeelena.

Veelgi enam – fakt, et eesti keel ja kultuur on kaitstud põhiseadusega, ei tähenda veel, et eesti keel ongi kaitstud. Keelt ei kaitse käskude ja keeldudega. Keel on kaitstud vaid siis, kui seda õpetatakse edukalt siin viibivatele keelt mitte oskavatele inimestele. Mida rohkematele ja rohkem, seda parem.

Ma mõistan, et päris suur osa eestlasi tahab hoida oma komberuumi kiivamalt, kui seda teevad paljud Lääne-Euroopa riigid. Suurem osa meist ei ole valmis elama multikultuurses ühiskonnas, kus eesti kombed poleks selgelt tähtsamad teistest.

Riigid, kes meie arvates on kaotamas oma identiteeti juurdetulijatele, on meist edukamad olnud just ühtse keeleruumi kujundamises, isegi kui neil on olnud meist palju rohkem soovi kaitsta oma komberuumi. Keelekeskkonda kaasamine toimib lasteaia ja eelkooli, täiskasvanu ja lapse vahelise loomuliku suhtluse kaudu.

Siin elavad teised rahvad ei ole meist oma kommetelt suurt erinenud. Maailmas on rahvaid, kelle arusaam ühiskonnast erineb meie omast päris radikaalselt. See ei tähenda, et sealt tulnuil poleks Eestis kohta, saabugu nad siia sõja eest pakku või töörändajaina. Me peame suutma sõnastada, mida me neilt ootame selleks, et koos toimida Eesti ühiskonnana.

Komberuumi hoidmine ei saa olla üksik kursus, mis õpetab lisaks keelele austama siinse ühiskonna vabadusi ja neid mitte omatahtsi kitsendama. See on lihtsalt eeldus, miinimum. Komberuumi tagab meie pidev valmidus meenutada meile olulisi väärtusi. Komberuumi kaitsmise osa peab olema ka lugupidamine teiste tavade vastu, kuid ainult piirini, kus need ei hakka meie komberuumi ahistama.

Komberuumi kirjeldamine ongi keeruline, lõpuks ei ole me ju homogeensed eesti asja ajamise robotid. Meil endilgi on erinevad kombed, erinevad ootused elule ja erinev maailmavaade. Aga kuna me nähtavasti ei ole valmis multikultuurseks ühiskonnaks, siis me peame suutma sõnastada oma, eesti oma. Peame suutma seda kirjeldada ning järjekindlalt ja delikaatselt õpetada.

Daamid ja härrad!

Kommetes konservatiivsed, oleme ühiskonnana ometi üks maailma innovaatilisemaid. Eesti elu edendajad mõistavad tulevikku hästi.

Praegu näeme, et meie noorte ootused erinevad kardinaalselt kas või praeguste keskealiste ootustest. Noored ei tea, mida tähendab struktuurne tööpuudus ja ümberõpe. Nad vahetavad tööandjaid, oma rolle tööturul ja tegevusvaldkondi loomulikult ja iseenesestmõistetavalt. Suureneva sissetuleku korral vähendavad pigem tööaega kui säästavad tulevikuks. Nad elavad täna ja kohe. Muutub ka traditsiooniline töö, järjest vähem peavad inimesed olema kellast kellani kindlas kohas.

Olukord tundub imelik. Uued põlved ei taha käia tööl 30 aastat ühtejutti ja siis siirduda pensionile. Nad õpivad, töötavad, reisivad ja saavad lapsi rütmis, mis neile sobib. Taunitud niisugune elu justkui pole. Kuid selle rütmiga ei oska arvestada mitte ühegi arenenud riigi pensioni- ega ravikindlusmudelid. Noori see täna ei huvita, nad lihtsalt ei panustagi, sest risk abi vajada on väike või kusagil kauges tulevikus.

Me peame muutma sotsiaalse toe pakkumise paindlikuks. Me peame arvestama noorte teistsuguse eluga. Hea uudis on, et see ei nõua suuri investeeringuid, vaid õigeaegset muutuste märkamist ning tahet näha neis väärtust, mitte probleemi.

Ühiskond on jõgi, selle voolukiiruse kujundab selle liikmete tahe ning voolusängi ümbritsev keskkond, ajaloo võimalused. Meie aja lugu on liikumine, minek ja tulek. Teiste maailma riikidega võrreldes on Eesti selliseks ajastuks palju paremini valmis, sest meil on arvuti kaudu kätte saadav koduriik, mis on pidepunktiks nii oma kodanikele kui ka oma e-residentidele.

Iga inimene vajab riiki, mis pakub talle ühiskonna liikmeks olemise võimalust. Mida rohkem on elus toimetamist erinevates riikides, seda vähem on inimese ja riigi kokkulepe geograafilise elukohaga seotud.

Me peame oma rändavale kodanikule pakkuma püsivat suhet riigiga, võimalust maksta makse ja saada osa ühiskonna turvavõrgustikust, sõltumata tema asukohast maamunal. Täna lindpriilt maailmas kulgejad peavad saama tunnustatud osaks meie ühiskonnast. Kui suudame sama pakkuda oma e-residentidele, siis oleme juba 10 aasta pärast kindlasti üks maailma edukamaid riike.

Töörändajate ühine omadus on see, et nad on töövõimelised, nutikad ja peaksid ühiskonda panustama. Las nad panustavad meie ühiskonda!

Kui me tunnustame oma noorte lennukihku, aga loome neile samas alati avatud maandumisplatsi, kus olla me ühiskonna täieõiguslik osa, tõmbab see ligi ka muu maailma ettevõtlikke ja harituid. Eesti saab pakkuda taskus kaasas kantavat keskkonda.

Kaasaskantav riik aitab ka traditsioonilisi tegijaid, mitte ainult IT- või start-up´i majandust. Inglise ettevõtja, kes pelgab Brexitit, võib leida siit tormivarju. Kui me suudaks veenda näiteks maailma reedereid kasutama täielikult elektroonilist asjaajamist lipuriigiga, ei peaks meie lipualune olema tühi. Eestil on seda olemasoleva põhjal lihtne pakkuda.

Riik on juba loonud aluse. Kui ettevõtjad ehitavad e-residentidele sama vinge pealisehituse, nagu nad on ehitanud e-eestlastele endile, siis on Eesti kindlasti selle sajandi võitjate hulgas.

Aega on vahest viis aastat, selle ajaga aitavad meie endi eksportivad IT-ettevõtted kindlasti mõne teise riigi järele. Me ei tohi hilineda. Meie ettevõtetest 1% on juba e-residentide ettevõtted. Meil on neile hetkel pakkuda küll vähest bürokraatiat, aga ka väga vähe lisateenuseid. Lisateenuste arv peab kasvama ülikiirelt lõpmatuks. Võti on nüüd juba ettevõtjate käes, kes peavad mõistma e-residentide ootusi ja neile vastama. Riigi rolliks jääb, nagu alati, selles protsessis ikka ja jälle uuesti ilmnevaid bürokraatlikke tõrkeid kiiresti likvideerida, seadmata samal ajal ohtu süsteemi usaldusväärsust.

Head kuulajad!

Me peame rääkima ka Eesti hingeseisundist. Me peame koos pingutama, et Eestis oleks vähem kurjust.

Täna on riigipüha. Politsei teab – pühade ajal saavad inimesed kõige rohkem peksa. Saavad seal, kus peaks olema kõige turvalisem: kodus. Nii on see jõulude ajal, jaanipäeval. Nii on see ka täna, vabariigi aastapäeval.

Vägivaldsed mustrid korduvad põlvest põlve, neid murda ei saa teisiti kui avaliku tähelepanuga, mis toob kaasa olulise nihke hoiakutes. Ei piisa, kui delegeerime selle probleemi politseile ja sotsiaaltöötajatele.

Millal te kuulsite viimati poliitilist diskussiooni, näiteks enne valimisi, kuidas lugupeetud kandidaadid võiksid aidata vägivalda välja juurida? Nõudke sellist diskussiooni! Ärge valige inimesi, kes koduvägivalla teemal suudavad genereerida vaid mõne rumala nalja. Ärge naerge ja ärge valige.

Omalt poolt luban, et ei lakka pidupäevakõnedes teile sellest rääkimast enne, kui ma tunnen – hoiakud tõesti muutuvad. Kui kodudes on inimesed kaitstud, siis oleme ka avalikus ruumis enam kaitstud liiklusraevu, juhusliku peksasaamise ja põhjendamatu halvakspanu eest.

Loodan, et viie aasta pärast ei ole möödavaatamine enam mõeldav. Kahtlemata vajame vägivallaga võitlemiseks ka investeeringuid – eelkõige võimalust anda kannatanutele uus elu, sõltumata vägivalla iseloomust ja kannatanu vanusest. Kuid investeeringud tekivad avalikust tellimusest.

Möödavaatamiskultuur sellist tellimust ei tekita. Märkamiskultuuri edendamine on meie kõigi töö. Alustuseks vaadakem iseendasse. Internetist leiate Teomeetri, kus alates tänasest kogutakse ideid vägivallata Eesti saavutamise nimel.

Armsad sõbrad!

Kõike, millest oleme unistanud, me saavutanud pole. Meil ei ole klassikalist kõige eest hoolitsevat riiki, nagu 25 aastat tagasi nägime jõukates demokraatiates ja seadsime endile eeskujuks.

Sellist riiki ei ole tegelikult ükski neist riikidest ka endale lubada saanud. Ei ole saanud majanduslikult, aga ka mitte ühiskonna tervise seisukohast. Hoolitsev riik vabastas ühiskonnaliikmed vajadusest pidevalt enda ja oma kogukonna tuleviku pärast muretseda. Selline ühiskond kaotabki võime vastu panna ümbritseva keskkonna muutustele, sest arutelusid nende muutuste üle ei peeta rohujuuretasandil.

Tänane rahvusvaheline olukord on valus taluda. Maailmakord ja ühiskonnakorraldus, millisega iseseisva riigina 25 aastat tagasi liitusime, ei jõudnudki saada globaalseks hüveks enne, kui temas kahtlemata hakati.

Demokraatlikku maailmakorda kujutati liiga vähe läbi inimõiguste ja vabaduste, võrdsete võimaluste ja madala korruptsioonitaseme. Sel moel sõnastatuna on globaalne demokraatlik maailmakord inimkonnale täiesti jõukohane.

Demokraatlikku maailmakorda kirjeldati paraku liiga palju läbi mugava tarbimiskultuuri. See ei saanudki saada globaalseks hüveks, sest lihtsalt ressursse meie planeedil, meile praegu kättesaadava tehnoloogiataseme juures, selleks ei jätkuks. Ühine eksitus ja selle ilmsikstulek ongi see, mis muudab arenenud maailma täna ebastabiilseks.

Mida saame teha teisiti, et siiski saada kätte see heaolu, millest unistame? Me väärime heaolu, aga tahame sedasama võimaldada oma lastele ja nende lastele. Jätmata neile võlgu.

Eesti ei ole saanud endale kunagi lubada ühiskonda, kus tulevikule ei pea mõtlema. Nüüd on see mõtlemisharjumus meie eelis. Me oleme harjunud muretsema oma pere, küla, riigi ja maailmajao tasandil.

Igaüks meist kuulub mitmesse kogukonda – on perekond, töö, hobi või paigahuviga seotud kogukond. Igaühe mina jaguneb kildudeks, et moodustada kellegi teise minakildudega koos uusi tervikuid. Meie ühiskond on nagu vitstest punutis, kõik läbipõimunud. Meie paindlikkus aitab meil olla paremini valmis 21. sajandi ühiskonnaelu mõistlikuks korraldamiseks.

Head inimesed!

Nüüd, kui vallapiirid on kaugemal ja vallamaju vähem, peab ühiste vajaduste märkamise ja neile vastamise süsteem põhimõtteliselt muutuma. Riigi pidamist tuleb kahtlemata tänapäevastada ka institutsioonide tasemel. Optimeerides, mitte juurde ehitades. Seda me tunneme riigireformina.

Kuid suurem muutus, mis aitab meil jõuda sidusa ja hooliva ühiskonnani, toimub meie kõigi osavõtul. Väga hea on, et ma ei pea täna üles kutsuma algatama kohalike teenuste uuendamist. Töö juba käib.

Üha paremini saavad kokku vahetu märkamine, soov aidata ning riigi ja omavalitsuse võimekus toetada. Kogukonnategevused on meil levinud traditsioonilise heaoluriigi mudelis monopoolselt avalike või siis alternatiivsete ja kalliste erateenustena saada olevatesse sektoritesse, näiteks sotsiaalvaldkonda. Neist on saanud kogukonnateenused. Me oleme leidnud oma juured, sest ühistegevus oli olulisel kohal ka Eesti Vabariigis enne Teist maailmasõda.

Teid, kes te ehitate Eestis üles kogukonnateenuseid, on väga palju. Me oleme teiega kohtunud. Ka teiega, kes te oma linna või valda juhtides kogukonnateenuseid rahastate, oleme kohtunud ja arutanud, kuidas edasi minna nii, et kogukonnateenus ehitaks ühiskonda, mitte ei kurnaks kohalikku eestvedamisvõimelist seltskonda.

Just siin on pikk tee veel minna, et see, mida me praegu näeme, väsimusest ei vaibuks. Tähtis on kirjeldada ka rahastamise mudel, mis oleks lihtne, aga läbipaistev. Et kogukonnateenused ei upuks bürokraatiasse, kuid ei tekitaks ka kahtlusi maksuraha kasutamise otstarbekuses või süüdistusi korruptsioonis.

Riigi toetatud ühistegevuses tulebki näha 21. sajandi jõukohast kohaliku valitsemise mudelit. Toon paljude näidete hulgast esile Viljandi prouade ettevõtmise aidata teisi eakamaid, kel jaksu napib. Mitmed omavalitsused toetavad seda vabast tahtest sündinud teenust. Prouade algatus laieneb vallast valda. Nii saab kokku õmblusteta ühiskond, kus toeks ja abiks on kogukond, aga kulusid aitab katta vald.

Ees seisavad kohalike omavalitsuste valimised. Küsige kandidaatidelt, kas nad on valmis teid teie püüdlustes toetama, kui teil on teotahet. Või hoiavad nad kinni aegunud juhtimismudelist, kus juhid, kord valitud, otsustavad ise, mis on nende rahvale hea ja kiidavad oma otsuseid teie raha eest loodud meedia vahendusel?

Kas nad on valmis pidevaks aruteluks selle üle, mida kodukandis teha? Kas nemad laseksid teil teha sellist küla või linna, nagu teie arvates on tarvis? Kui laseksid, siis näidake välja, et see teile meeldib. Valige neid!

Ja veel – kui riik tahab, et kohalik omavalitsus oleks tõeline kogukonna hoidja ja eestvedaja, ei tohi koormata omavalitsusi nende tegevustega, mille keskne korraldus on väikeriigile jõukohane ja toimiv. Ahvatlev on nüüd, kui omavalitsused on suuremad, lükata nende vastutada näiteks gümnaasiumiharidus või esmatasandi arstiabi korraldus.

Seda ei tohi teha. Ühtlaselt hea hariduse ja arstiabi kättesaadavus igas Eesti nurgas on Eesti riigi üks peamisi ülesandeid. Kohaliku omavalitsuse roll peab siin olema toetav, kuid mitte vastutav. Pigem võiks mõelda, kas mitte alus- ja põhihariduseski ei peaks riigi vastutus olema selgem, et hoida üht meie suurimat loodud ühisväärtust – ühtluskooli.

Kui miski peab olema üle riigi ühte moodi, on see riigi vastutus. Kohaliku omavalitsuse vastutus on kõik see, mis on kohalikust eripärast lähtuv ja vajab lahendamist just siin, praegu ja viisil, mida on vaja kas või ühel inimesel.

Kogukonna ja me ühise elu hüvanguks saab igaüks panustada neid ressursse, mis tal käepärast – aega ja oskusi, raha või märkamist. Tänan kõiki, kes aitavad iga päev endale jõukohasel viisil ehitada uut, õmblusteta Eesti ühiskonda!

Head kuulajad!

Kogukondadele toetuvas ühiskonnas on lihtne otsida ühisosa, mitte vastandumist. Tasakaal elu ja töö vahel, kogukonna ja riigi koostoimimine, Eesti ühiskonda panustamine samal ajal maailma vallutades – see kõik on võimalik. Selleks ei pea me tegema tehnoloogilist läbimurret, mida oleks ammu otsinud kogu maailma helgemad pead. Lihtsalt, mida kiiremini muutub maailm, seda suurema eelise saavad väikesed ja paindlikud.

Luuletaja Ernst Enno kirjutas 27. juunil 1918:

Mis oli, see on läinud

Mis tuleb, alles ees.

Oma riik oli tulnud, koos sellega vastutus tema hoidmise eest.

Võõraid võime ja rindeid käis üle Eesti mitmeid. Ometi ajas omariiklus alla kindlad juured, mis pidasid vastu kõigile 20. sajandi katsumustele ka siis, kui puu ei saanud ajada selliseid pungi ega ööbik laulda neid laule, mida ihanuks.

Kui palju rohkem on meie ajastule antud!

Oleme tänulikud.

Hoiame üksteist.

Ja hoiame Eestit!

Head vabariigi aastapäeva!

4

Emadepäeval Tallinnas

14.05.2017

Kallis ema, see kiri on Sinule. Ja kõigile teistele emadele.

Eestis ja kaugemal, kuid siiski Eesti emadele.

Meil kõigil on ema. Meist väga paljud on emad. See on nii tavaline – olla ema. Ema olemises on nii palju argipäeva, päevast päeva korduvat, lapse kasvades ja laste arvu kasvades järjest keerukamaks muutuvat. Ema on nii enesestmõistetav. Muidugi peabki ema olema lapsele enesestmõistetav. Lapse väike hing ei tohigi taibata, et selles on õnne, kui Sul on hea ema. Ent aja kulgedes kasvab suureks iga laps. Nüüd on käes aeg mõista, et hea ema on suur õnn, tohutu vedamine ja saatuse kingitus.

Sellest mõistmisest – hea ema on suur õnn – tunneme last, kes on saanud suureks. Me kõik oleme suureks saanud lapsed. Me kõik oleme mõistnud, milline õnn on hea ema. Me kõik, kellel endal on lapsed, oleme mõistnud, et hea ema olla on samamoodi õnn.

Sellest mõistmisest peab sündima ühiskonna suhtumine emadesse. Emad ei ole argipäevased. Emade töö laste kasvatamisel ei ole miski, millele ühiskonnal on niisama õigus, mida ühiskond võib naistelt lihtsalt nõuda. Ema olemine on valik. Ka see on valik, kuidas emaks saada ja kuidas ema olla.

Iga laps loeb. Iga ema loeb. Iga lapse ja ema õnn on oluline. Iga ema ja lapse õnn on eriline. Sama oluline ja sama eriline on paraku ka mure. Iga lapse mure. Iga ema mure. Ühiskond saab näidata oma hoolimist, kui jagab neid muresid. Jagatud mure on poole väiksem ja jagatud õnn saab poole suurem. Hooliv ja märkav ühiskond selle pärast kestabki, et ta teeb igast murest poole väiksema ja igast rõõmust poole suurema.

Hooliv ja märkav ühiskond ei pea mõtlema kestlikust kahanemisest. Hooliv ja mõistev ühiskond kasvab iseenese sisemisest jõust. Hoolivas ja mõistvas ühiskonnas on lapsed kõige tähtsamad, sest nii arvavad kõikide laste emad. Hoitud lastest kasvavad omakorda hoolivad täiskasvanud, kellel jätkub märkamist lapsele, vanainimesele, suurte muredega inimestele. Hoida oma lapsi tähendab hoida Eestit. Hoida meie emasid tähendab hoida Eestit.

Iga ema tahab, et tema ema olemise tööd nähtaks. Seda, kuidas ta on pannud ilusasti riidesse oma lapse ja saatnud ta lavale ja pühib siis ise silmanurgast pisara, ukse taga T-särgis. Seda märkamist ootavad emad isadelt ja ootavad lastelt. Et ema olemise tööd ei võetaks iseenesestmõistetavana. Aga samamoodi ootavad nad seda märkamist kogu ühiskonnalt. Oma tööandjalt, oma riigi juhtidelt, aga ka oma kirjanikelt ja kunstnikelt, nendelt, kes kirjutavad emakeeles.

Tänase kontserdiga soovime meie, Eesti Meestelaulu Selts, Rahvusooperi Estonia poistekoor, orkester Reaalmažoor, kõik solistid ja lõpuks ka mina, Eesti Vabariigi president, näidata seda, et meie hoolime. Kõikidest Eesti emadest. Tingimusteta ja paljude soojade kallistustega. Kallis ema, kõigi kallid emad! Olge nii head ja kuulake, kuidas me teist hoolime.

5

Võidupühal Rakveres

23.06.2017

Head eestlased, head liitlased!

Head inimesed siin Rakveres ja kõikides Eestimaa kodudes!

Vaadake korraks ringi siin platsil. See, mida te näete, on turvatunne. Meie oma kaitseliitlased, kes seisavad siin oma vabast ajast, seismas kõrvu koos meie liitlastega.

Eesti julgeolek on tagatud ja täna on see tagatud paremini kui iial varem. Me oleme tugevad, me oleme nähtavalt valmis ennast kaitsma, aga me ei karda. Selleks pole põhjust.

NATO tagab rahu. NATO usaldusväärsust on testinud külm sõda ja testivad praegused rahvusvahelised olud nii meie lähikonnas kui ka kaugemal. NATO on veenev ja usutav, alati ajakohaselt valmis – sellepärast see NATO heidutus ongi alati töötav ja alati töötanud.

Meie poliitikud ja diplomaadid on teinud õigeid strateegilisi otsuseid. Need ei ole alati olnud lihtsad – meil on 22 aastat rahvusvaheliste missioonide kogemust. Otsus kaitsta oma riigi julgeolekut ja iseseisvust läbi rahvusvahelise koostöö, see tähendab meie oma piiridest kaugel, on olnud õige, kuid mitte iseenesestmõistetav.

Tänaseks oleme loonud piisavalt tugeva vundamendi, et tulla toime meid ümbritsevate pingetega ning järskude muutustega maailmas. Me oleme teinud kõik võimaliku selleks, et meie riigi saatus ei sõltuks enam iialgi vaid ühest isikust, riigist ega organisatsioonist.

Tänavu meie hulgast lahkunud kindral Einseln nõudis, et me ei keskenduks oma riigikaitset arendades kitsalt oma territoriaalse kaitse võimekusele. Tema teadis, et tänapäeval on iga lahing rahvusvaheline koostöö. Tema koos kolleegidega pani aluse meie ohvitseride oskusele töötada rahvusvahelises keskkonnas.

Kaitseväelased, kes on langenud Eesti iseseisvuse kindlustamise eest võideldes kodust kaugel, ei ole langenud asjata. Nad on andnud oma elu selle eest, et meie saaksime rahus valmistuda Eesti Vabariigi 100. sünnipäevaks. Meie vastutame omakorda selle eest, et meie lastelastel oleks võimalus tähistada 200. sünnipäeva.

Iga otsus, mille langetab siin riigis valitsus või parlament, peab kandma seda vastutust ja lähtuma sellest teadmisest – on inimesi, meie endi põlvkonnakaaslasi, kes on andnud oma elu Eesti tuleviku eest. Ka täna on meie missioonisõdurid iga päev seismas Eesti tuleviku eest, riskides oma elu ja tervisega. Ka täna on haiglas Kaitseväe õppustel viga saanuid. Ka täna on meie mehed ja naised tsiviilmissioonidel mitmes kriisipiirkonnas.

Kas meil on sel taustal õigust teha otsuseid, mis lähtuvad muudest, lühiajalisematest või kitsamatest huvidest kui Eesti tulevik? Ei ole.

Sõjalise kaitse olemasolu on üks põhiline eeldus maailmas toime tulemiseks. Kuid riigid on järjest enam avastamas, et jõust alati ei piisa, kui vastane on terrorist või häkker.

Igale sillale ei saa panna tunnimeest ja iga auto kõrvalistmele relvastatud valvurit. Sest see oleks täpselt see, mida soovivad need, kelle eesmärk on ebakindlus ja kaos.

Vaja on teadmisi, mõistust ja leidlikkust. Tarvis on õppida rünnet ära tundma ka siis, kui selles ei osale ühtki relva. Tarvis on rahvusvahelisi kokkuleppeid, kuidas me nendele rünnetele reageerime nii, et riikide sõltumatus ja suveräänsus ei satuks ohtu. Tarvis on palju laiemat julgeolekukäsitlust, mis hõlmab kõiki ühiskonnaelu valdkondi. Täna siin üles rivistatud kaitseliitlaste ees on hea rääkida just laiast, kõikehõlmavast julgeolekust.

Eesti julgeolekut tugevdab sidus kodanikuühiskond, kus teadlikul kodanikuaktiivsusel on julgeoleku ja turvatunde edendamisel oluline roll. Julgeolek algab igaühest endast. Niisamuti, nagu ilusa ilmaga vastutame enda, oma lähedaste ja kogukonna eest ise, nii säilib meil iseseisev roll ka kriisiolukorras, olgu selleks õnnetus, looduskatastroof või oht julgeolekule.

Me kõik peame teadma, kuidas ennetada õnnetusi. Me kõik peame teadma, kuidas käituda, kui õnnetus on siiski juhtunud.

Haridussüsteemi kaudu peame edendama valmisolekut toimida iseseisvalt, otsida abi ja abi saabumiseni võtta vastutus. Samamoodi, nagu me riigikaitse süsteemi kaudu panustame valmisolekusse kaitsta Eestit sõjaliste ohtude eest.

Igaüks ei kuulu Kaitseliitu ega Naiskodukaitsesse, kuigi just sealt saab parimaid oskusi ja vajalikku enesekindlust, et tulla toime ka kõikvõimalike õnnetustega.

Kuid igaüks meist on osa julgeolekust, mis algab oma perekonna turvalisuse hoidmisest ja abi tagamisest siis, kui midagi on juhtunud.

Isiklikku valmisolekut ja igapäevast kiirabi-, politsei- ja päästetööd peavad täiendama riiklik teavitussüsteem, varud ja valmisolek.

Seda peab täiendama teadmine, kuidas korraldada evakuatsiooni ohualalt, kuidas meie haiglad saavad aidata tavapärasest suuremat hulka abivajajaid, kuidas meie ametkonnad, ministeeriumid, omavalitsused osalevad kriisiolukorra kontrollimises ja likvideerimises.

Õnnetused sünnivad halbade asjaolude kokkulangemisest. Tagajärgedega toimetulek algab aga valmisolekust, pidevatest õppustest ja harjutamistest. Lihtsalt heast tahtest ei piisa, et kriisiga selle puhkedes hästi toime tulla.

Igas kriisis on oma nähtavad kangelased ja need, kes lihtsalt teevad sel puhul oma tööd. Mõlemaid on vaja, kuid mida enam on neid, kes kriisihetkel teevad rahulikult oma tööd nii, nagu nad sellisteks puhkudeks on valmistunud, seda kiiremini saab kinnitust inimeste turvatunne – me oskame enda eest seista igas ärevas olukorras.

Kaitseliidul ja Naiskodukaitsel on turvatunde pakkumisel oluline roll. Niisamuti nagu priitahtlikel pritsimeestel ja merepäästjatelgi. Neid inimesi on õnneks üha rohkem. Häda on aga selles, et väga sageli osalevad neis erinevates julgeolekut loovates tegevustes ühed ja samad inimesed. Suurema pahanduse korral võib juhtuda, et kellelgi neist ei õnnestu olla mitmes kohas korraga.

Mis on lahendus? Tuleb leida viis, kuidas kaasa tõmmata enam kaaskodanikke. Teadmised ja oskused, mida pakuvad turvatunde tagamisega tegelevad vabatahtlikud organisatsioonid, on osa isiklikust julgeolekust ja turvatundest, mida saame pakkuda oma perele. See võiks olla oluline motivaator kaasa lüüa ja õppida.

Turvatunne vajab koostööd. Meil ei ole ruumi lasta olulistel küsimustel jääda eri ministeeriumide koridoridesse omanikuta hulkuma. Vaja on palju koosmõtlemist, aga paraku ka üsna palju ressursse, mis kitsalt eelarvestrateegia planeerimise käigus ennast alati esiplaanile ei võitle.

Paljuski on need ressursid, mille olemasolu on vältimatu, kuid millele me pigem ei tahagi iga päev mõelda – ravimivarud, sidumisvahendid, keemiatõrjeülikonnad, dosimeetrid. Materjalid, mida soetame lootuses, et neid ei lähe iial vaja.

Ometigi on need materjalid, mille puudumine siis, kui neid vaja peaks minema, toob kaasa suure ja korvamatu kahju. Me loodame, et meie Kaitseväe lahinguseadmed ei tulista kunagi päris elus reaalse vastase pihta Eesti territooriumi kaitstes, ometi me soetame need seadmed.

Sama kehtib muu julgeolekuga seotud taristu ja tehnika kohta – muidugi loodame, et neid ei lähe iialgi vaja. Kuid me ei saa endale lubada, et meil neid ei olegi. Muidugi, nii nagu meil on meie NATO liitlased, kellega koos me üksteise võimelünki täidame ja nutikalt ning erinevalt spetsialiseerume, nii on meil ka partnerid avaras julgeolekus – keskkonnariskide tarbeks kokkulepped Läänemere piirkonna riikidega, Euroopa Liidu solidaarsusklausel, mis võimaldab vajadusel tarnida seadmeid ja materjale, et tulla toime eri riskidega, mille realiseerumise tõenäosus meie piirkonnas on peaaegu olematu, aga siiski mitte null. Niisamuti, nagu sõjaliste ohtude maandamiseks teevad iga päev diplomaatia eesliinil tööd meie kaitse-, julgeoleku- ja välispoliitika eksperdid, nii on diplomaatial oma oluline roll ka laiema julgeoleku garanteerimisel rahvusvahelise koostöö kaudu, et kindlustada meid ja meie partnereid vastastikku häda korral vajalikuga.

Peame iga päev mõtlema sellele kõige avaramale julgeolekule, kus sõjaline riigikaitse on vaid üks, ehkki äärmiselt oluline julgeoleku aspekt.

Ebastabiilne naaber on pannud meid endid ja meie liitlasi kiiresti otsustama ja tegutsema, et me ei oleks üksi ega ohus. Ent elulõng läheb sagedamini sassi hoopis lokaalsemalt, hoopis ootamatumalt ja hoopis vähem tähelepanu äratavalt. Ühiskond vajab pidevalt kinnitust, et me saame kriisiolukorras hakkama.

Just toimetulek igapäevaste õnnetustega pakub sellist kindlust.

Nii tekib enesekindlus – teadmine, et tuleme toime ka väga tõsistes kriisides. Enesekindlus ja oskus ennast ning meid kõiki hoida on omakorda oluline osa meie sõjalisest heidutusest.

Avara maailma erinevad ohud ei mõju nii ähvardavalt, kui teame, et oleme valmis ja saame toetuda üksteisele selleks, et saada hakkama. Avar julgeolek ulatub kodust NATO peakorterini ja meil kõigil on selles oma roll. Me oleme kaitstud. Aga me peame ennast ja oma Eestit hoidma iga päev.

Hoiame Eestit!

Elagu Kaitseliit!

6

Iseseisvuse taastamise aastapäeval Kadriorus

20.08.2017

Kallis eesti rahvas!

20. august on päev, mil taastasime oma iseseisvuse, mil eesti rahva otsustusjulgus langes kokku ajaloolise suure võimalusega. Mil eesti rahval oli üksmeelt, et see võimalus ära kasutada.

Muidugi me ei olnud ka toona kõigis küsimusis sama meelt. Miks pidanuksimegi? Iseseisvus tähendas muu hulgas võimalust olla ka eri meelt. Üks idee, üks arvamus, üks õigus – see oli see, millest me tahtsime vabaks saada. Toona tundsime sarnases mõttelaadis ilmeksimatult ära totalitarismi.

Täna, 26 aastat hiljem, oleme millegipärast hakanud arvama, et me ei vajagi oma erimeelsusi. Tundub ka, nagu ei oskaks me enam leida mõistlikke kompromisse. Selliseid, mille puhul võimalikult paljude süda oleks ikkagi rahul.

Vaatan ja imestan, kuidas sotsiaal-liberaalse maailmavaate kandjad on valmis muutma mängureegleid nii, et iseotsustamise õigus lihtsais olmelisis asjus oluliselt kahaneb – selmet, et lihtsalt toetada positiivseid valikuid. Eriti halb, kui keeldude tagant kumab läbi pigem riigikassa täitmise tarvidus kui siiras rahvatervisemure.

Sama veider tundub soov radikaalselt ja revolutsiooniliselt tagasi pöörduda aega, mil inimeste vabadus, eriti naiste ja laste oma, oli oluliselt väiksem. Konservatiivsus on revolutsioonide vältimise kunst. Rahvusluse edendamise sildi all liberaalsete demokraatlike vabaduste mitmekülgne piiramine oleks aga järsk murrang, mitte mõistlik konservatiivne poliitika. Konservatiiv peab hoopis otsima võimalust olla ajaloo sündmuste kulgemise kaarest nii palju ette informeeritud, et järskude korrektiivideta kogu aeg tulevikuks pisitasa valmis olla.

Vabaduse eest me võitlesime. Kõik oli lihtne ja selge. Vabadus, see oli teha kõike täpselt vastupidi, kui oli teinud okupant – sellest vastupidi tegemisest kujuneski instinktiivselt liberaalne demokraatia.

Me näeme, et raudse eesriide tagant vabanenutest kasvasid just Balti riigid kiiresti ja kõhklemata demokraatlikuks õigusriigiks, kes väärtustavad isikuvabadusi, meediavabadust ja riigi võimu ennustatavasse sängi suunamist. Sest meie olime kõige reljeefsemalt ja detailsemalt mitte vabad. Niisiis oli meil väga lihtne mõista, kuidas olla vaba – täpselt 180 kraadi teises suunas, kui okupatsioonivõim seda soovis.

Nüüd oleme keerulisemas situatsioonis. Raske on märgata okupatsiooni, kui sind ähvardab iseenda okupeerimine. Iseenda okupeerimine, see algab ühe idee nimel, ühe mõtte taha koondununa teiste ideede ja mõtete kuulamata jätmisest. Järgneb selle tüütu pirina, mis on eriarvamus, kinnikeeramine. Sest kui nagunii ei kuula, siis saab teistest mõtetest müra. Ja valmis ta ongi. Demokraatiast saab minevik.

Me näeme sellist iseenda okupeerimist riikides, kelle kohta me oleme arvanud, et meiega sarnane raudse eesriide kogemus aitab niisuguseid arenguid vältida. Me oleme olnud veendunud, et demokraatiat neis riikides, nagu ka meie riigis, saaks hävitada vaid võõras võim.

Sellepärast on oht, et me ei pane pahaks samalaadsete arengute toetamist nende poolt, kes kõnelevad meiega sama keelt. Iseenda okupeerimine, see käib hiilivamalt kui siis, kui okupant on võõras. Vabaduste piiramine mis iganes püha idee nimel, olgu selleks puhas eestlus või parem toiduvalik – see on iseenda okupeerimise algus.

Veelgi kummastavam on retooriline reljeefsus vaidlustes, kus erimeelsused on vahest vaevu 20–30 kraadi, mitte 180. Ei saa taotleda ühiskonna eestvedamise vastutust ja siis teha kompromisse Eesti pikaajalise tuleviku ja oma lühiajalise poliitilise huvi vahel. Võit on kohustus teha tööd selleks, et kaotajad ei tunneks ennast teerulli alla jäänuna. Aga kuidas seda teha, kui valimiste eel on kõvasti verbaalset rusikat vastase nina all hoitud?

Me võime öelda, et radikaalne retoorika on vaid tähelepanu võitmiseks, et 21. sajandil teisiti ei saa. Aga ma pelgan, et selle mõju on siiski sügavam. Kaikamehe keelekasutus teeb meist kaikamehed. Väärikaks jäämine teeb riigimehi. Nii see on.

Mulle on kallid liberaalsed demokraatlikud väärtused ja samas olen ma uhke, et ma olen eestlane. Ma tean, demokraatiat piiramata on võimalik eesti rahvust ja kultuuri hoida nii, et meie rahva valdaval enamikul laulupidu ikka hinge liigutab. Ma olen uhke, et ma olen eestlane ja ma ei näe kuidagi vastuolu selle ja rahvusvahelisse väärtuspõhisesse kogukonda kuulumise vahel. Vastupidi, ma ei näe ühtegi muud alternatiivi eesti kultuuri ja rahva kaitsmiseks, kui teha tihedaimat võimalikku koostööd samameelsete demokraatlike riikidega ja üksiti seista selle eest, et see koostöö ei nõrgeneks või et koostöö aluspõhi ei nihkuks jagatud väärtustelt kasudele ja huvidele.

Mina ei saaks presidendina rõhutada teiste kohustust austada meie riigi ja rahva soove rahvusvahelises väärtuspõhises julgeolekukeskkonnas, kui meie ise Eestis peaksime neist väärtustest eemalduma. Aga õnneks ei ole mingit vastuolu rahvuslike väärtuste ja liberaalsete demokraatlike väärtuste vahel.

Vabandage, aga seda konflikti tõepoolest ei ole olemas. Seda võib küll kunstlikult konstrueerida, aga see kukub välja naeruväärne, ropendav ja lihtsalt läbinähtav.

Kasutage kui tahes reljeefseid väljendeid, ma ei usu, et siit sünniks vähem naeruväärne konflikt kui eesti kirjandusklassikast pärit küsimus, kellele täpselt võiks kuuluda koera laip. Ükskõik kui palju seda laipa üle aia loopida ükskõik kui valjusti vandudes, ei muutu vaidlus vähem naeruväärseks ega rohkem sisuliseks.

Meil on palju päris muresid: geopoliitiliselt seismiline geograafiline asukoht, keeruline globaalne ühiskond, agraarühiskonnalt industriaalühiskonnale üleminekut meenutav sotsiaalne muutus, mis tuleneb tänapäeva ja tuleviku tehnoloogiatest. Geograafia kaotab tähtsust, elukoht ja asukoht kaotavad tähtsust, asjade tootmine ei paku massilist tööhõivet ja uued töökohad tekivad valdkondades, mida me ei oska ei kirjeldada, reguleerida ega maksustada. Mis edasi?

Me põhiseadus nõuab eesti kultuuri ja keele kaitsmist. Kuidas seda teha, kui me rahvus ja kogu me ühiskond on hargmaine? Kas kunagi peaksime pakkuma mujal kasvavatele eesti lastele täisinternetset kooli, et nad saaksid omandada ka emakeelse hariduse?

Kuidas luua oma inimestele sotsiaalsed garantiid siis, kui Eesti ei asu nende jaoks sellel 45 000 ruutkilomeetril, vaid on turvalisust pakkuv riik, mis peab ulatuma oma kodanikeni ja maksumaksjateni globaalses ruumis? Kuidas tagame selle, et lasteaiast kooli minejad, kes parajasti teevad seda Eestis, saavad seda kõik teha meie eesti keeles?

Lähenevad kohalikud valimised. Haldusreformi oleks vaja sisustada, leppida kokku, mis on üle Eesti ühtemoodi ja sedapidi loomulik riigi ülesanne ning mis on kohalt paremini nähtav ja jääb kohaliku omavalitsuse ja kogukonna teha.

Lähimuspõhimõte tuleb sisuga täita. Valdavalt kohalikel omavalitsustel lasub kohustus tagada kõigile võrdsed võimalused toime tulla – ka neile ja eriti neile, kes vajavad selleks tavapärasest suuremat tuge. Kuidas me seda teha kavatseme?

Just tõeliste küsimustega peame tegelema, et väärikalt hoida nende inimeste tööd, kes tabasid hetke ja aitasid meie iseseisvuse taas tuua. Jätkem rahule nii vanad konfliktid kui ka need, mida ei ole üldse olemas olnudki, ja keskendugem Eesti tulevikule. Meil on, mille üle mõelda, ja oma mõttetöö tulemusi tutvustades tekib nagunii kaasakiskuv õhin, mis ei vaja reljeefset sõnakasutust tähelepanu võitmiseks.

Kaarin Raid kirjutanud kord kavalehe servale: kui pole võimalik seletada, siis ongi teater. Poliitika pole teater ega meelelahutus, vaid eestvedamise kunst. Poliitikat peab seletama, põhjendama, argumenteerima. Iseseisvuse taastamise ajal tegid kultuuritegelased väga head poliitikat. Poliitikud tänapäeval teevad ka väga head teatrit, aga ei tohiks. Vähemalt mitte ainult teatrit.

20. augusti traditsioon siin roosiaias, nii nagu selle algatas president Toomas Hendrik Ilves, näeb ette ka üht rituaali – kingitust vabaduse kivist, sellest rahnust Toompea veerel, mis meenutab me iseseisvuse taastamise eelset valmisolekut enda eest seista jõu toel, kui vaja.

Selle kivikillu saab igal aastal keegi, kellel on olnud oluline roll meie iseseisvuse taastamisel. Tänavune kivikillu laureaat omas maagilist jõudu sel kehval okupatsiooniajal, valmistamaks meid ette uueks võimaluseks. Aitas säilitada me lootust. Aitas koos teistega ära tunda hetke ja oli kohal, kui tema väljendatud unistustele anti iseseisvusega võimalus. Ent nagu poeetidega ikka, ei jää ta ajale võlgu nüüdki. Kuulake.

Kolm kolpa kolmes leeris

ja kolme tuule peal,

neil sõda aina veeres

ei tahtnud rahu eal.

Need olid Eesti kolud.

Need olid Eesti olud.

Mul ei ole siia miskit lisada. Tänavune kivikild kuulub Hando Runnelile, vastutus meie vabaduste hoidmise eest kuulub tänase päeva poliitikategijatele, aga ka kultuuritegijatele. Kultuuritegelaste liistud, nagu ikka normaalses ühiskonnas, võimaldavad väga hästi me vabadust testida, ka piire testida, sest vabaduse teine pool on ikka ja alati vastutus. Las olla ka tulevärki, aga mitte kunagi ainult tulevärki!

Ilusat iseseisvuse taastamise 26. aastapäeva!

7

Eesti Vabariigi aastapäeval Tartus

24.02.2018

„Soovin teile südamest õnne meie Isamaa sünnipäeval. See päev liidab meid rõõmus ja mures, töös ja võitluses. Lubage rahva nimel kinnitada: Eesti on tänulik, et riigi kõige tähtsamat päeva pühitsevad meiega koos kõik meie naabrid; kogu Põhjala riikide pere eesotsas Soomega; ning Euroopa Liidu ja Atlandi Liidu riigid, meie poliitilised partnerid.“

Nõnda alustas oma kõnet Eesti Vabariigi 80. sünnipäeval president Lennart Meri. Ja mul on siiras rõõm nentida, et kõik nimetatud on jätkuvasti me kõrval – selle erisusega, et nüüd oleme meie juba täiesti võrdse tegijana ses rivis.

Me ise oma võrdsust muidugi alati ei usu. Ehkki tegime just eduka eesistumise Euroopa Liidus. Ja kuigi vahel tundub, et e-riigi tutvustamisele kulub meil rohkem auru kui tema edasiarendamisele, kõlbame partneritele eeskujuks aga küll.

Selles, muide, pole midagi uut. Inglise Panga direktor lord Wedgewood lausus 1943. aastal: „Eesti oli kõige paremini valitsetud väikeriik Põhja-Euroopas.“ Nii on meenutanud meie riigi 30. sünnipäeval eksiilvalitsuse peaminister presidendi ülesannetes August Rei.

Rei kirjeldas, millise imetlusega välismaailm vaatas Eesti edusamme ja kui vähe eestlased ise seda toona hinnata mõistsid. Tema sõnul öeldud Eesti juhtidele tihti: "Teie keskel leidub isegi niisuguseid, kes alatasa nurisevad, et kõik olevat halb ja minevat järjest halvemaks. Tõeliselt aga vaevalt leidub teist rahvast maailmas, kes oleks kunagi teinud nii imetlusväärseid edusamme nii lühikese ajaga."

Nojah, kallid sõbrad, mõned asjaolud on jäävad. Eks sedagi ole hea märkida sel riigi 100. sünnipäeval. Ega muu maailm ei saagi mõista, et üht poleks ilma teiseta.

Nõudlik rahulolematus ja samas usk, et homne päev on tänasest parem, kui kõvasti tööd teeme – see oli siis ja on praegugi võti, mis avab ukse me paremasse tulevikku ja aitab seletada kiiret arengut viimase veerandsajandi jooksul, mil me oleme jälle saanud ise oma maal otsustada. Niisiis – jätkame nõudlikult, aga ärme lase sel nõudlikkusel varjutada rõõmu me riigi heast käekäigust! Olgem rõõmsad, et oleme heal järjel – maailma riikidest on meist rikkam vaid viiendik. Aga Eesti vajab enamat. Väikeriik vajab suuri mõtteid ja suuri eesmärke, meiesugustel pole aega ajaloo kulgu lihtsalt kaasa teha.

Eesti riigi eesmärk peab olema ajatu ja ta ongi. See eesmärk on selgelt kirjas meie põhiseaduses – Eesti riik on loodud kaitsma sisemist ja välimist rahu ning tagama eesti rahvuse, keele ja kultuuri säilimise läbi aegade. Nende eesmärkide saavutamiseks on Eesti riik rajatud vabadusele, õigusele ja õiglusele.

Kokkuvõtlikult – Eesti eesmärk on olla igal ajahetkel väärikas riik. Eelkõige meie endi silmis, seejärel partnerite, liitlaste ja naabrite silmis. Seda eesmärki tuleb täita headel, aga veel enam keerulistel aegadel, milliseid meil kahtlemata ka järgmisel sajal aastal ees seisab.

Aga mida tähendab väärikas riik? Mis mõjutab riigi väärikust? Mida üks väärikas riik alati teeb ja mida ta kunagi ei tee? Ja mida üldse tähendab, et riik teeb? Eks seda, mida me kõik teeme – Eesti ongi me kõigi tegude summa. Riigivanem Jaan Tõnissoni sõnadega, anno 1928: "Riik oleme meie ise. Kui meie riigilt midagi nõuame, siis nõuame iseendilt."

Kogukondade, omavalitsuste ja riigi koostöös, vabatahtlikku ja riigitööd lõimides, muidugi ka ette võttes ja riskides, toimetame oma kodus, oma Eestis, ikka Jaan Tõnissoni sõnade vaimus, tasapisi Eestit edendada. Ikka kõik 1,3 miljonit ühtemoodi, ei üks tähtsam kui teine. Ei üks tähtsam kui teine.

Teisiti me ei saa. Eesti eest Vabadussõjas ja rahvusvahelistel missioonidel võideldes langenud – nad kõik väärivad meie, elavate, parimat pingutust. Vigastatud sõjameestele, kes täna on meie hulgas, saame oma tänu öelda, aga teiste mälestuseks peame edasi minema.

Ka täna, siin Eesti Rahva Muuseumis, mõtlen ma neile, kes kaitsevad Eestit kodust kaugel. Mõtlen ka teile, kes te olete tänasel talveööl tööl, valvates meie turvalisuse järele.

Veelgi üldisemalt – alailma taban ma ennast pärast tööpäeva kodu poole sõites tänutundega mõtlemast kõigi Eesti inimeste peale, kelle tegemistest tuleb kokku meie tänane Eesti. Eestis on alati nii olnud – meie oma inimeste Eesti on see, mis sünnib meie koostööst, peres ja kogukonnas. Seda Eestit ei kirjelda lärmakas väitlus, vaid rahulik kulg – vanematelt lastele, lastelt lastelastele. Iga põlvkond saab vanematelt Eesti, mida on hoitud parimas korras, nii nagu aeg ja olud on võimaldanud. Niisamuti püüab iga põlv sama korras majapidamise jälle endast maha jätta.

Õnnelikud on need põlvkonnad, kes saavad tuge oma riigilt. Aga ka teised pole jonni jätnud – Eesti kogukonnad on teinud igal ajastul tihedat ja toetavat koostööd. Kas koos võimuga või võimu kiuste. Eestis või kaugemal. Järgmine põlv pidi saama parima Eesti, mis antud hetkel teha andis.

Siit tuleb järgmine lõim meie põhiolemusest – eestlane saab hakkama. Aga kas koos võimuga või selle kiuste, sõltub juba juhtide valikust. Õmblusteta ühiskond sünnib juhtide tarkusest.

Meil on aegade võimekaim riik – selline, mis suudab inimeste elu reaalselt mõjutada. Milleks me seda võimekat aparaati kasutame? Kas aitamiseks ja toetamiseks – või sunniks, ettekirjutamiseks, õpetamiseks?

Meil on rahvusriigi sajas sünnipäev. Me armastame oma riiki ja oleme uhkelt eestlased.

Milleks me kasutame oma rahvustundeid? Kas rõõmu allikana või viha allikana?

Kas me kasutame oma rahvustunnet ahelana või lillesidemena, ühendavana üle kogu laia maailma? Kas eestlane olla peab olema kohustus, mida kanname, sest oleme sündinud selle väikese rahva liikmena, või hoopis imeline tunne, mis meid läbi elu kannab ja toetab?

Riigi väärikus ei kasva sellest, kui kutsume kõiki tungivalt, isegi käskivalt, üles pühendama oma elu ja võimalikult palju lapsi Eestile. Ega ka sellest, kui meelitame ära ütlema eneseteostusest rahvusvahelises keskkonnas.

Me suudame kindlasti ka keeldude ja käskudeta, vabade inimestena vabas maailmas elades kaitsta ja arendada oma keelt ja oma kultuuri. Vajalik on jätkuvalt nõudlik kodakondsuspoliitika ja kaasav kogukonnatöö, jäädes samas kindlaks avatud rahvusluse põhimõttele, nii nagu selle sõnastas Konstantin Päts, kõneldes riigivanemana Riigikogus, märtsis 1922:

„Siin on ette toodud, nagu oleks märgata, et meil salaja läbi imbub niisugune rahvuslik šovinism, kitsarinnaline rahvuslus, nagu tsaariajal Venemaal maksev oli, ja mille all meie ise kord, kui vähemusrahvus Venemaal, palju kannatanud oleme. Mina pean tähendama, et mina isiklikult midagi rohkem ei vihka kui niisugust kitsast rahva mõistest arusaamist ja kitsarinnalist ja sallimatut rahvuslikku tunnet.“

Eestlased lähevad laia maailma ja tulevad tagasi. Euroopa Liidu kodanikud võivad vabalt valida oma elukohaks Eesti, aga meie juurde elama tullakse ka mujalt. Miljonid inimesed Euroopas elavad riigis, kus keelekeskkond erineb nende kodus kõneldavast keelest. Nad usaldavad oma lapsed lasteaiaõpetajate hoole alla, pidades loomulikuks seda, et kooliealiseks saanud laps on asukohariigi keele- ja komberuumiga kohanenud. Ta suudab koolis ja hiljem elus olla võrdne nendega, kelle kodukeel ja koolikeel ei erine.

Sama peame meie pakkuma kõigile neile, kes tahavad elada Eestis ja siin oma lapsi koolitada. Nemad peavad saama usaldada Eesti riiki, et me jagame nende lastega seda, mida iga teine demokraatlik Euroopa riik – toimetulekut riigi keele-, kultuuri- ja komberuumis. Nii kasvab eesti keele rääkijate hulk ka siis, kui Eesti peredesse sündivate laste hulk päriselt taastetasemele parajasti ei ulatugi. Küllap ta varsti jälle ulatub, aga praegu mitte.

Me peame toetama iga peret niipalju, et soovitud lapsed ei jääks sündimata. Ma pean silmas enamat kui rahalist toetust – et iga pere tunneks kogu ühiskonna siirast poolehoidu. Et ükski lapsepuhkuselt naasev isa ei peaks kuulma lauset: „Teist korda ei peaks Sa seda tegema.“ Et naiste karjäärikadu lapsega kodus oldud aja jooksul ei oleks ühiskonna valdava suhtumise järgi paratamatu ja loomulik.

Ent valikute paljusus arenenud ja jõukates ühiskondades on alati tähendanud sedagi, et peredesse sünnib vähem lapsi ja nad sünnivad hiljem. Seda olulisem on, et meie ise võtaks omaks kõik need, kes siin suureks kasvavad. Ükski seitsmene ei tohi tunda, et tema ei passi Eesti kooli. Rääkigu ta eesti keelt võluva aktsendiga, olgu ta teist värvi või raskesti hääldatava nimega – see kõik ei tohi lugeda. Milleks öelda neile, kes ise tahavad võtta omaks meie keele ja meie kombed, et nad ikkagi ei saa olla omad? See pole aus, see pole mõistlik ja see ei aita kaasa me rahva kestmisele!

Eesti kool on maailma parimaid ja hea haridus on Eestis kõigile kättesaadav. Ühtluskool on parima tootlusega vara, mis Eestil on! Miljonist igaüks väärib nii head haridust, kui tema võimed kannavad – saadav haridus ja koos sellega tekkivad võimalused elus ei tohi mitte kunagi sõltuda vanemate elukohast ega sissetulekutest. Jah, meid sünnib liiga vähe. Aga minu südames on rahu, et neil vähestel on kõigil võimalus. Mida omakorda polegi nii vähe! Ma tänan kõiki õpetajaid, ühtluskooli vankumatuid patrioote!

Järgmine aastasada esitab haridusele veel ühe, täiesti uue väljakutse – hoida tervet mõistust. Me esivanemad said maailmast aru, sest nad elasid päris maailmas ja pidid oma kätega sellest voolima inimesele elukeskkonnaks sobiva ümbruse, sooja toa ja toataguse peenramaa, toidu ja riidekraami.

Maailma mõistmine on inimeseks olemise oluline osa, millest ei tohi loobuda. Ühiskond ei tohi jaguneda vähesteks teadjateks ja paljudeks tarbijateks, keda masinad hoiavad elus, informeerivad toimuvast ja kelle suhtumine maailma ja ühiskonda kujuneb vastavalt sellele, kuidas algoritmid seda suunavad.

Mõtleva, seejuures just eesti keeles mõtleva inimese säilitamine on Eesti hariduse ja ka Eesti teaduse sajandi väljakutse. Sama väljakutse esitab ajalugu järgmiseks sajaks aastaks Eesti kultuurile, kõikidele loojatele meie hulgas.

Kultuur kaitseb mõtlevat inimest samamoodi nagu haridus ja teadus. Kui igapäevaelu ei nõuagi enam mäletamist, mõtlemist ega oskamist, saab neid oskusi rakendada kunstis – omaks rõõmuks, mõtlemisvõime ergutamiseks ja säilitamiseks. Tegijana või vaatajana. Tänan loojaid, ka siin on mu südames rahu – Eesti kultuur on põnev ja elav, nii pildis kui ka sõnas, nii helis kui ka kivis!

Ja tänan Eesti teadlasi! Teie, nii nagu meie kultuuritegelasedki, olete ammu suuremad, kui Eesti ise seda alati võimaldab. Tänu rahvusvahelisele koostööle on see kõik võimalik, sest tark raha armastab eredat vaimu! Aga siiski palun – rääkige meile oma saavutustest ka meie emakeeles. Väikeses keeleruumis on iga spetsialist ka oma valdkonna oskussõnavara autor. Keegi teine seda olla ei saa.

Eesti põhiseadus kaitseb eesti keelt ja kultuuri. Järgmise saja aasta elukorraldus, niipalju kui me seda täna mõistame, paistab nõudvat hoopis vastupidist – keel, haridus ja kultuur peavad järgmisel sajandil kaitsma Eesti rahvast, et jääksime mõtlevaks rahvaks, jääksime kultuurrahvaks.

Suured rahvad saavad endale lubada, et kaasa mõtleb vaid väikene osa ühiskonnast. See võib küll tekitada olulist ühiskondlikku kahju, kui riiki puudutavad otsused tehakse väärinfo või info puudumise pealt, aga ei hävita suurt riiki. Väikesel rahval on teisiti. Kõik peavad mõtlema.

Meil koos teiste Põhjala rahvastega on Euroopa kõige paremini säilinud looduskeskkond ja loodustunnetus. Milleks me oma loodusrikkust kasutame? Kas vahetame rahaks, nagu 20. sajandi tööstusühiskonnas tehti – või jätame lastelastele alles? Kas jätame lastelastele nii, nagu meid poleks siin olnudki, või tahame pigem, et meie heade otsuste muster oleks looduskeskkonnas 100 aasta pärast nähtav? Või lihtsalt loodame, et meie keskpäraste valikute jäljed ei jää liiga nähtavad?

President Rüütel meenutas Eesti Vabariigi 85. sünnipäeval: „Eestlased said 1920. aastatel esimest korda mitte ainult oma riigi, vaid ka oma maa peremeesteks. Neist aegadest pärinevad meie kultuurmaastikud, mis tänagi sümboliseerivad Eestimaa ilu.“ Täna, 100. sünnipäeval on paslik küsida: millised maastikud pärandame lastelastele meie? Millise maapõue? Tänan neid, kes sel teemal sõna võtavad – selgust pole, kuid aruteluta seda ei sünnikski.

Ainus tõeliselt taastuv loodusvara on see, mis asub me kahe kõrva vahel. Mida rohkem ekspordime oma mõttetöö vilju, seda suuremaks saab kasvada me majandus elukeskkonda kahjustamata. Nii on lahutamatult seotud me haridus, kultuur ja elukeskkond. Seotud läbi majanduse. Tänan Eesti ettevõtjaid, et te seda seost mõistate ja üha paremini ära kasutate! Tark eestlane väärib tarka tööd ja üha enam te seda meile pakute!

Meil Eestis on maailma vabamate hulka kuuluv meediaruum. Milleks me seda kasutame – argumenteeritud mõttevahetuseks või üksteise suunas mädamunade loopimiseks? Suunatud uskumuste tekitamiseks või vabade mõtete ergutamiseks? Kas ulatume oma aruteludes kõigini või loobume kõiki kaasamast, sest kõik ei ole justkui omad? Kas laseme osadel omadest tunda end võõrana lihtsalt sellepärast, et mõni teine riik neile seda sisendab?

Kas jääme kindlaks iseendale ja usaldama vaba meediat? Kas me usaldame oma inimesi mõtlema või suuname neid „õigeid“ mõtteid mõtlema? Tänan neid Eesti ajakirjanikke, kes seisavad vaba sõna eest – ja ka kõiki teisi, elukutsest sõltumata, kes oskavad sõna vastutustundlikult kasutada!

Riigi väärikus toitub sellest, et riik suudab kohelda iga oma kodanikku ja elanikku tema inimväärikust austades. Riigi väärikust mõjutab, kuidas kaitstakse väärkohtlemise ohvreid.

Eestis kasvas mullu koduvägivallajuhtumite registreerimine. See näitab, et oleme madalamaks lõhkunud vaikimise müüri. Kui ohver saab vabalt rääkida, saab riik pakkuda abi, säilitada inimese väärikuse ja hoida nõnda ka riigi oma.

Keegi ei pea vaikima, et meie teised võiksime pääseda piinlikkust tundmata. See on õige. Tänan politseid, sotsiaaltöötajaid, naiste varjupaiku, prokuratuuri, kõiki vabatahtlikke, kõiki märkajaid! Pikk tee on veel minna, aga me võidame!

Riigi väärikusele mõjub laastavalt, kui kohalik omavalitsus, kelle vahetu kohus ligimese märkamine meie seaduste järgi just ongi, ei võta vastutust oma inimeste eest raskel hetkel, ei aita seista inimeste väärikuse eest, olles parematel aegadel võtnud vastu nende maksud.

Riigi väärikusele mõjub laastavalt, kui vald toob postkasti maksumaksja rahaga kirjastatud lehe, aga jätab inimese elu suurtes õnnetustes või lihtsalt eluõhtul vajaliku toe ja abita, sest selleks ei jätkuvat raha.

Aga miskipärast ikka jätkub ajupesuks, jätmaks inimestele muljet kohaliku elu hetke kuningatest kui asendamatust jõust – pealinlik grotesk torkab väga silma, kuid sama kordub väiksemas vormis ka mujal.

Tänan aga kõiki omavalitsustegelasi, kes teevad oma tööd südamega, mõeldes oma inimeste vajadustele ja unistustele, kulutades eelkõige seal, kus on kõige suurem mure!

Ei pea olema viie rikkaima riigi ega isegi viie rikkaima Eesti omavalitsuse hulgas, et hakata oma kodanike inimväärikusele mõtlema. Piskugagi saab teha palju, kui toimida hoolivalt. Meie avalikud vahendid on aga kaugel sellest, et olla vaid pisku. Piisavad, et Eesti oleks oma inimeste jaoks väärikas riik.

Ka 100 aasta pärast peab meil olema isikuvabadusi tunnustav ja elu suurte õnnetuste korral toetav, eestikeelse hariduse ja kõrgelt lendava kultuuriga, puhta elukeskkonnaga vaba ja väärikas riik, kes ei nori oma kodanikkonna poolehoidu sunni ja propagandaga.

Ka 100 aasta pärast pole me maailmas üksi, kui jätkame euroopalike demokraatlike väärtuste ja vabaduste kursil. Meil on erinevaid naabreid. On demokraatlikke ja vähem selliseid. Saatusekaaslasi eelmisest sajandist ja neid, kellega täna käime tihedasti ühte jalga. Meil on ka üks eriti keeruline naaber. Kuid naaber on naaber. Teda ei jäeta tähelepanuta ka siis, kui ta meile mõne kümnendi vältel pettumust valmistab.

Me ootame oma partneritelt, et nad ei vahetaks väärtustel põhinevat maailmakorda lühiajaliste huvide edendamise vastu. Me meenutame, et strateegiline kannatlikkus viib lõpuks ikka sihile – ka meie okupeerimise mittetunnustamise poliitika pidi jätkuma pool sajandit, enne kui see osutus viimaks edukaks.

Mis saanuks Eestist, kui lääneriigid oleksid püüdnud saavutada pingelõdvendust külma sõja ajal meie õigustest loobudes? Nüüd on meie ülesanne lääneliitlastele nende ilusat rolli me ajaloo tumedal järgul meenutada, et tagada turvaline ja rahulik areng Eestile ja hoida alles lootust teistele. Ilus lõpp me esimesele sajandile kohustab.

Eesti Vabariigi 90. sünnipäeval sõnas president Toomas Hendrik Ilves: „Kui meid suruti mutta, oli meil ometi teadmine, et meie koht ei ole seal. Meie koht on hoopis mujal. Hiiglaste hulgas, nagu kirjutas Betti Alver, kivirünkal kivisel laual kivises raamatus, kus ka peatükk „Eesti“.“

Täna, kümme aastat hiljem, ongi meie koht hiiglaste hulgas, me vastutus ja me töö on hiiglastele kohane. Ühine väärtusruum, mitte rahvaarv või rikkus, on see, mis teeb meid ja me kaaslasi Euroopas suureks.

Me vastutus on jääda põhimõtetele kindlaks. Ka siis, kui hetke ajel tundub kasulikum astuda mõne suure liitlase süles neist väärtustest üle. Niipea kui me seda teeme, saab hiiglasest taas pöialpoiss, sest väärtusteta maailmakorras loeb vaid toores jõud. Tänan kõiki me poliitikuid ja diplomaate, kes seda mõistavad ja vastavalt toimivad!

Eesti rahvas on alati väärikas. Riigi väärikus oma rahva silmis sõltub aga tema juhtide otsustest – on need tehtud parimas äranägemises Eesti tuleviku nimel või väiksemat, aga iseenda ihule lähemat kasu silmas pidades.

Lihtsast, selgest ja ettearvatavalt käituvast riigist oleme alles kaugel ja vahest isegi viimase aastaga eemaldunud. Lihtsust, selgust ja nullbürokraatiat oleme lubanud, aga segadust pakkunud. Ma ei räägi ainult maksudest, vaid ka masinast. E-riigi kasutajaliidesed – mis kodaniku jaoks ju ongi see riigi nägu, mis tema poole pööratud – on tihti lubamatult vanamoodsad, ebaloogilised, pikatoimelised.

E-riigi süda tuksub veel kaunis kenasti, aga kasutajale nähtav kohmakus ennustab, et suurema tähelepanuta e-riigi arendamisele hääbub ükskord ka selle tuum.

Palju õnne, armas Eesti! Palju õnne, armas eesti rahvas!

Tänan Sind, Eesti rahvas, et oled igas Eestimaa nurgas usaldanud mulle oma ootused ja küsimused, rõõmud ja mured. Täna põimusid teie mõtted nende omadega, kes on meid eri aegadel juhtinud. Juhtinud nii heas kui ka halvas.

Need mõtted on hea kompass järgmiseks sajaks aastaks. Eesti rahvas tahab kulgeda võimalikult omatahtsi, mõelda oma vabu mõtteid ja uidata vabas, puhtas looduses. Võtta vabalt ette ja ka majanduslikult õnnestuda. Teha seda kõike lubava ja lihtsa seadusruumi toel, turvaliselt ja kaitstult.

Homme algab uus sajand. Kompass peos, eesti keel suus, toetudes Eesti kultuuri ja kooli loodud vundamendile, saades jõudu Eestimaa puhtast loodusest, asume julgesti teele.

Läheb edasi meie töö, et uued eestlaste põlvkonnad saaks meie käest jällegi nii korras Eesti ja nii väärika Eesti riigi, kui asjaolud ja meie endi otsused koosmõjus võimaldavad.

Palju õnne veel kord, armas Eesti, ja edu Sulle!

Me hoiame Sind!

Hoiame Eestit!

8

Võidupühal Tallinna lauluväljakul

23.06.2018

Head kaitseliitlased, head Eesti inimesed siin lauluväljakul ja kõigis kodudes!

Head liitlased!

Täna siin, lauluväljakul, Kaitseliidu korraldusel näeme Eesti rahva kaitsetahet. Meie kõikide tahet, soovi ja valmisolekut. Mitte ainult ei näe, aga ka näitame. See paraad tõstab meie enesekindlust, sest me näeme ja näitame – vajadusel kaasame enda kaitsele kogu me rahva. See paraad näitab meie liitlastele – eestlased on valmis vajadusel enda eest seisma. See paraad näitab meie vastastele – Eesti jõud ei piirdu elukutselt sõjameestega, ei piirdu ka väljaõpetatud reservväega. Eesti jõud on kogu rahva valmisolek enda eest seista ja raskustes üksteist toetada.

Meie enda jõud ja tahe on meie julgeoleku suurim tagatis. Me reageerime turvalisusega seotud kriisidele – näiteks ka selle kõrbelise suve metsatulekahjude korral – kogu rahvaga. Rahvas on väljas koos kutseliste päästjatega ja kutselised päästjad teavad, kuidas koos vabatahtlikega toimida.

Õnnetusi juhtub ikka. Neid pole võimalik täielikult ära hoida. Kahjuks tuleb tunnistada, et eks need tulekahjudki alga meie endi tegudest. On veel palju tööd, et igaüks tajuks oma ennetavat vastutust käituda nii, et vähemalt välditavaid õnnetusi ei juhtuks. Selles töös on päästjad samuti koos vabatahtlikega.

Aitäh kõigile päästevaldkonna vabatahtlikele, kelle hulgas on alati ka palju kaitseliitlasi. Ei ole halba ilma heata – iga ühiselt lahendatud sündmus näitab veel kord, et oleksime koos ja tegutseksime ka tõsise, julgeolekuga seotud kriisi puhul. Just see valmisolek on parim ennetustöö, mida saame teha – rahvas, kes kogu hingest tahab ennast kaitsta, ongi kaitstud. See, et meil on valmisolek, oskused, teadmised ja varustus, saab väärtuseks ikka ja ainult rahva tahte kaudu.

Head eestimaalased!

Me elame paradokside maailmas. Eesti on täna paremini kaitstud kui kunagi varem. Oleme sihikindlalt arendanud oma iseseisvat kaitsevõimet ning samal ajal loonud tugevad liitlassuhted meiega samu väärtusi jagavate sõpradega.

Samal ajal on maailm meie ümber rahutu ja tekitab tunde, et julgeolek oleks justkui muutunud hapramaks. Ukrainas ja Lähis-Idas käib sõda, inimesed hukkuvad või põgenevad. Ei ole kadunud püüdlused asendada rahvusvaheline õigus, väärtused ja riikide suveräänsus tugevama õigusega.

Iga nädal toob meile uudiseid eriarvamustest meie endi – demokraatlike lääneriikide – leeris. Need eriarvamused ei ulatu tegelikult liitlassuhte juurteni – demokraatlike väärtusteni, rahvusvahelise õiguskeskkonnani.

Ent mõtlematu riid võib juuri siiski vigastada, kui kas või korraks unustada, et see juurestik on küll tugev, aga tarvitab siiski pidevat hoolt kõigi nende poolt, kellele need väärtused on olulised. Hooletust püüavad ära kasutada need, kellele me väärtused ei sobi, sest nemad eelistaksid jõul põhinevat korda.

Keerulises maailmas on meil vaid üks kompass. Selle kompassi nõel orienteerib end universaalsete väärtuste magnetväljas. Need on vabadus, demokraatia, inimõigused ja õigusriik. Väikeriigina ei tohi me nendest põhimõtetest hälbida, isegi mitte ühel korral. Me ei tohi valida pooli üksikutes vaidlustes, vaid peame jääma kindlaks oma kompassile. Nii on meie otsused alati mõistetavad kõigile meie sõpradele, isegi oludes, kus nende enda kompass ühel või teisel põhjusel on nende oma huvidest kallutatud. Sest, tsiteerides Lennart Merit: „Kord reedetud põhimõte vallandab doominoefekti, mille peatamine kujuneb raskemaks ja ohvriterohkemaks kui põhimõtetele truuks jäämine.“

Lisaks aktiivsele tegevusele rahvusvahelistes organisatsioonides peame arendama ka kahepoolseid liitlassuhteid. Meiega on täna siin Briti, Taani, Poola, Läti, Leedu ja Ameerika Ühendriikide liitlassõdurid ning Soome ja Rootsi partnerid. Meil on Prantsusmaaga kahepoolne liitlassuhe nii siin Eestis kui ka kauges Aafrikas. Balti riikide õhuruumi on turvamas käinud pea kõikide NATO liitlaste lennukid. Euroopa Liit on suunamas tähelepanu liikmesriikide kaitsevõimele. Sel moel saame olla enesekindlad, et Eesti julgeolek ei sõltu vaid ühest inimesest, ühest riigist või ühest organisatsioonist. Me teame, et meiega on kõik need, kelle kompass lähtub samast väärtuste väljast.

Head kaitseväelased ja kaitseliitlased!

Maailmas on alles jäänud vähe riike, kes suudavad korraga püssi alla kutsuda enam kui 1% oma elanikkonnast. Eesti suudab. Te näitasite seda meile ja maailmale maikuus, suurõppusel Siil. Siilil ei puudunud teatud sarnasus laulupidudega. Väljas oli võimas, 16 000-liikmeline ühendkoor ning kümned tuhanded pealtvaatajad olid teeveertel teile kaasa elamas. Suurt õppust pigem tervitati kui lihtsalt taluti. Suur tänu osalejatele ja sama suur tänu Eesti rahvale mõistva suhtumise eest!

Seekordne Siil oli laiemal pinnal kui meie Kaitsevägi. Kaasa mängisid ka sisejulgeolekuasutused. Üha paremini mõistame, et sõjaline riigikaitse – see, mida tagavad meie kaitseväelased ja kaitseliitlased – on vaid üks laiapindse riigikaitse kuuest valdkonnast. Sõjaline riigikaitse ei pea vastama küsimusele, kuidas saab mis tahes kriisi korral hakkama meie haiglavõrk, kui patsientide hulk plahvatuslikult kasvab. Või kuidas me väldime kaost, kui elutähtsad teenused on häiritud.

Rahvusliku kokkuleppena oleme loonud võitlusvõimelise ja kiire lahinguvalmidusega Kaitseväe. Oleme valmis end kaitsma vaenlase vastu. Ent ilmselt on õige eeldada, et ka teistes riigikaitse valdkondades on vaja hästi arendatud võimeid ja suurt reageerimiskiirust.

Seda on vaja olmekriisides ja seda on vaja loodusõnnetustes, muidugi ka sõjalise kriisi korral, aga kui viimast suudame heidutuse kaudu ära hoida, siis loodusõnnetuste vastu heidutus teatavasti ei tööta. Ja nagu juba öeldud, õnnetusi juhtub ju ikka.

Meil Eestis on lõpuks olemas laiapindne riigikaitse arengukava, koostatakse tsiviilministeeriumide kriisiplaane ja tegevuskavasid, on paika pandud mitmeid kontseptsioone. Aga pelgalt tarkade paberite, vabatahtlike initsiatiivi ja kriisiaegsete improvisatsioonidega tänapäeval kaugele ei jõua. Kas saame selles valguses rahulduda olukorraga, kus iga 73 Kaitseväkke investeeritud euro kõrval planeeritakse kõikide teiste riigikaitse valdkondade jaoks kokku investeerida keskmiselt vaid 1 euro? Ehk saaks seda ühte siiski kasvatada, seejuures mitte 73 arvelt?

Head kaaskodanikud!

Kaheksa kuu pärast on Riigikogu valimised. Otsustame, kuidas Eesti elu järgmisel neljal aastal edendatakse. On hea, et tõenäoliselt kujuneb ka 2019. aasta valimiste üheks keskseks teemaks taas julgeolek.

Soovin, et sel korral oleks diskussioon riigikaitse ja julgeoleku üle hästi sisuline. Kui taas räägitakse laiapindse riigikaitse olulisusest, siis küsigem, mida see konkreetselt tähendab ja kui palju raha plaanitakse ühte või teise laiapindse riigikaitse programmi investeerida. Ja kas investeerida täna või alles ülejärgmisel riigieelarve strateegia perioodil? Õnnetused ju ei oota, neid võib ette tulla täna ja homme. Kui märkame valimisprogrammis märksõnu uutest sõjalistest võimetest või relvasüsteemidest, siis mõelgem, kas kaitsekulusid tuleks sellisel juhul tõsta 2,5%, 3% või veelgi enam SKTst. Teine variant on rahulduda praeguse Kaitseväe suuruse ja võimekusega ning peamiselt paberil eksisteeriva laiapindse riigikaitsega. Ka see on valik. Kuid sellisel juhul peab see olema teadlik ja valijatega läbi räägitud otsus. Kaitseväe võimekus on täna selgelt parim, mis meil iial on olnud. Päästjate käsutuses on tänu Euroopa Liidu vahenditele väga head tehnikat. Vabatahtlikud on mõlemal suunal entusiastlikud ja valmis kaasa lööma. Kuidas edasi, sellele peame kõik koos mõtlema. Ilus suvine aeg, mil mõtted veidi vabamad ja seltskonnad tihti suveöhe istuma ununevad, ei pruugi poliitikahooajana sugugi raisku minna. Kui kaitstud Eestit me vajame?

Hoiame Eestit!

Elagu Kaitseliit!

9

Iseseisvuse taastamise aastapäeval Kadriorus

20.08.2018

Kallid külalised siin roosiaias, kallid Eesti inimesed kodudes!

Siim Kallas rääkis 1988. aastal lauluväljakul „Eestimaa laulul“:

„Me teadsime, et tuleb skandaal. Aga me mõtlesime, et kõige hullem on see, kui rahvas ei mõista ja meie ettepaneku sisu kaob kusagile määramatusse. Kõik on läinud teisiti. Ja see, mis on toimunud, on tegelikult ju uskumatu.“

Ja ta jätkas, kirjeldades sisukaid arutelusid rahvaga IME ettepaneku üle:

„Kaks tundi selliseid küsimusi, et võttis selja märjaks. Sellist toetust vajame ka edaspidi. Kainet, arukat.“

Toona me niisiis jaksasime poliitikat teha. Kogu rahvaga, keerulist poliitikat. Palju keerulisemates oludes kui täna.

Vaatamata sellele, et siis iseloomustasid meid suurepäraselt dissident Erik Udami sõnad ERSP asutava koosoleku avamisel:

„Võib-olla meil on vähe kogemusi, sest me oleme olnud sunnitud elama surutud tingimustes – minuvanused ja nooremad ei ole terve eluea jooksul saanud vabalt poliitiliselt tegutseda. Selle tõttu me võime komistada, me võime eksida, kuid ma ei kahtle selles, et kõiki meid juhib siiras soov anda oma panus isamaa heaks, et see soov on omakasupüüdmatu, ja ma loodan, et meie üritus ei jää ilma tagajärgedeta.“

Me oleme tänaseks palju kogenumad, paljus õnnestunud rahvas. Me pole enam demokraatias vilumatud. Ei ole asjata loota, et eelolev sügis, talv ja kevad toovad palju häid mõtteid sellest, millised poliitilised töövõtted võiksid kõige paremat tulevikku kujundada.

Selle aruteluga on aga üks oluline häda, mida ma tahaksin Eesti rahvaga jagada. Need jutud, mida peame omavahel rääkima, ei ole lihtsad jutud. Peame rääkima sellest, mis toetaks mõtlemisest tulevat tulu.

Neist asjust ei pea kõnelema ülearu keeruliselt, lõpuks on keeruliste asjade enam-vähem arusaadavaks kirjeldamine poliitiku peamine tööoskus. Just keeruliste asjade arusaadavaks rääkimine, mitte lihtsate lubaduste aktiivne müük – selles on poliitika tegemise kunst. Seda kunsti saame loodetavasti näha eeloleval poliitikahooajal.

Ma ei alaväärista kaugeltki ka paremini arusaadavaid valimislubadusi, mis tegelevad Eesti ühiskonna arengu tasakaalustamisega. Ka see ei juhtu iseenesest. Parimad viisid ühiskonna ühtlast arengut tagada tuleb samuti läbi mõelda koos valijaga.

Me peame rääkima haridusest. Me peame rääkima tervishoiust. Hästi korraldatud ja ühtlase tasemega koolivõrgu kaudu käib uue põlvkonna lootuste loomine. Tervishoid ja sotsiaalkaitse on ühiskonna tulevikku suunatud kindlustunde teine ja kolmas sammas. Sotsiaalvaldkond, võib-olla isegi laiemalt – hoolimine nõrgematest – kippus me taastatud iseseisvuse varases faasis jääma vaeslapse rolli. Eesti majanduslik edu kohustab meid nüüd keskenduma märkamisele, toetamisele ja aitamisele. Mida saame teha, et vägivalda, tõrjutust ja hoolimatust oleks vähem? Äkki on just hoolimatuse tuultes kasvanud põlvkonna jõudmine teovõimelisse ikka see, mis täna väljendub riskikäitumises, muu hulgas teedel ja tänavatel?

Haridus, eesti kultuurist osasaamisele toetuv silmaring, teaduslik mõtteviis – nendeta me head ühiskonda ei ehita. Kooli tulevad lapsed on nutiseadmete abil saanud palju targemaks, kui olid tänased täiskasvanud kooli minnes. Algklasside lapsed omandavad iseseisvalt interneti abil inglise keele ja lahendavad mängulisi matemaatikaülesandeid. Neil hakkab koolis igav, kui nende juba omandatud oskusi arvesse ei võeta ega pakuta neile võimalust enda loodud vundamendile ehitada. Samal ajal pole sellist vundamenti muidugi kõigil koolilastel. Laste teadmised on tugevad – või nõrgad – väga erineval viisil. Mida varem jõuame tagasisidel põhineva ja laste teadmisi arvesse võtva õppeni, seda parema tuleviku oma lastele ja oma Eestile loome.

Üha vähem peame õpetama fakte ja üha rohkem lihtsalt inimeseks olemist. Oskust kasutada oma vabadusi teiste omi riivamata. Oskust enda eest seista, kuid teha seda kurjaks minemata. Me ei suuda nagunii pakkuda oma lastele kõiki neid teadmisi, mida neil 30 aasta pärast iga päev vaja läheb. Aga me saame neile anda demokraatlike väärtuste ja vabaduste kompassi. Nii saame aidata ühiskonnana ja ühiskonnas toime tulla, ükskõik mis meie lapsi tulevikus ees ootab – olgu selleks vaevaline kliimamuutustega kohanemine või põnevad uued tehnoloogiad.

Inimeseks olemise õppe väga oluline osa on kultuur, kaunid kunstid. Tehnokraatlik maailm võib panna unustama, et kõiki me ühiskonna komponente aitab koos hoida eesti keel ja eesti kultuur. Ka Euroopa Liit toetub Euroopa ühisele kultuuriajaloole. Inimõiguste kirjeldamise ja kaitsmiseni, rahvusvahelise julgeolekuarhitektuurinigi on jõutud sajanditepikkuste filosoofiliste mõtiskluste kaudu. On ehk loogiline järeldada siis, et liigvähene elu üle järele mõtlemine võib neile inimkonna saavutustele ohtlikuks saada. Et nii ei juhtuks, vajame hädasti kõike kaunist, vajame mõtlemapanevat, ärritavat – vajame oma kultuuri.

Samas on kultuur just see, mis aitab hetkeks lähemale jõuda sellele ühiskondlikule ideaalile, mil oleme ära vaielnud ja üksteisega nõus, koosmeeles. Nii ei saa olla iga päev, aga vahel võime seda endale lubada. Laulu- ja tantsupeol. Pärnus, Järvide festivalil. Konrad Mägi näitusel. „Juu jääbil“. Suveetendustel kõikjal Eestis. Eile lauluväljakul. Kontserdilt, etenduselt või näituselt lahkume ikka mõnusa tundega hinges, enamasti mõtlemata, et käisime just kodusel kultuurilättel hinge kosutamas, aga siiski ilmselgelt kosutatuna.

Selleks et pakkuda tulevikuga sobivat eestikeelset haridust, tarka riiki, ennetavat ja heal tasemel tervishoidu ja toetavat ühiskonda, vajame väga ka Eesti teadlasi. Oma panust teadusesse kasvatamata kaob ajapikku võime välisfonde kaasata. Kui meie inimesed ei taha 20. sajandi tehnoloogiaid, isegi kui need on puhtamaks rafineeritud kui iial varem, siis pole meil mingit muud valikut kui kulutada sellele, et meil oleks rohkem taastuvat ressurssi – häid mõtteid ja nende elluviimiseks olulisi oskusi.

Visand Eesti tulevikust, mida eelootaval poliitikahooajal loodetavasti joonistama hakatakse, vajab hädasti lisaks kultuurilisele ja majanduslikule ka teaduslikku vundamenti, et kolm sammast pealisehitust – haridus, tervishoid, sotsiaalkaitse – saaksid vastata meie inimeste unistustele.

Ja lõpetuseks – me peame rääkima poliitikutest. Kust tulevad Eesti poliitikud?

Me peame selgeks vaidlema oma tuleviku. Need, kes Eesti tulevikust hoolivad, ei saa öelda, et poliitika neile ei meeldi. Kui me ise ei tee, tehakse meie eest. Kui liiga vähe Eesti inimesi tahab teha Eesti poliitikat, siis on me riigi tulevik tõepoolest tõsiselt ohus. Kui me ei taha oma tulevikust loovalt mõelda, hakkab tulevik tunduma meile hirmutavam, kui see tegelikult on. Paanikas ühiskonnad kalduvad kärsitult otsima lihtsaid lahendusi, toetuma demokraatliku protsessi asemel sellele ühele isikule või ühele vaatele, mis tõotab kogu maailmavalu isoleerida.

Poliitiku amet on demokraatlikus riigis sama tähtis amet nagu iga teine, milleta ühiskond ei toimi. Kas kogu rahvas oleks jaksanud loota, kui Heinz Valk poleks öelnud „ükskord me võidame niikuinii“? Kas meil oleks Kumu, kui Signe Kivi poleks tahtnud olla kultuuriminister? Eesti poliitikas ei saanud kloppida sõnu vahtu ja võita populaarsust sisutühjadest kalambuuridest, seni kuni debattides oli Endel Lippmaa. Tema küsis alati: „Vabandust, aga millel teie väide põhineb?“ Ja otsis siis portfellist mõne paberi oma väite tõestuseks. Peavoolust mööda ujuv erakond, ütleksin isegi populistlik partei, suutis tõsta nii valija kui ka valitute tuju ning lootust paremale Eestile, sest kuningriiklaste fraktsiooni kuulus Priit Aimla. Teadlaste, kirjanike, inseneride, ajakirjanike, õpetajate ja arstide aeg Eesti poliitikas ei ole möödas. Vastupidi, me vajame teid. Demokraatlik protsess on sama piinarikas kui loominguline protsess, sama keeruline kui teaduslik eksperiment, sama riskantne nagu ajuoperatsioon – aga ka sama vajalik. Tegelikult meist sõltub, kas 100 aasta pärast on sama äge pidu või ainult sahin saja-aastaste tammede ladvus.

Igal aastal roosiaias, kui me meenutame oma iseseisvuse taastamise päeva, läheb keegi siit koju kiviga, mis pärit Toompea kaitseks veetud rahnudest. Tänavune laureaat saatis meid noil aegadel lauluga, üksi või koos paljude kolleegidega.

Väikest viisi loodan, et tänane kivitükk meenutab meile seda aega, mil kõik tahtsid teha poliitikat ja seepärast tehtigi ikka väga head poliitikat, kui vaadata tulemusi pea 30 aastat hiljem. See innustab. Miks me jälle ei võiks? Just nii, nagu laulis Ivo Linna koos In Spe ja Kiigelaulukuuikuga aastal 1988, ikka Jüri Leesmenti sõnadega ja Alo Mattiiseni viisil:

„Lootuses, et leitud rada tõesti tasus ihata,

lootuses, et armastada kergem on kui vihata.“

Ivo Linna oli meie kõrval iseseisvuse taastamise aastatel, ta pole meid oma lauludeta jätnud ei buumi ega krahhi ajal. Kuid mulle tundub, et tänasel päeval on tal meile ikka veel palju õpetada, sest ta lihtsalt on selline optimismi, muheduse ja rahvuslikkuse võitmatu kombinatsioon.

Ta on kogu rahvale lähedal nii, nagu iga poliitik seda igatseb olla. Ta on meenutus aegadest, kui Eesti poliitikat tegid Heinz Valk ja Rahvarinne, Lagle Parek ja ERSP ning neid saatsid isamaalised laulud ja laulikud. Ivo Linna, palun tule siia ja vii see kivi mere taha või metsa äärde, kuidas soovid, see kaalukas tükk on väike väljendus kogu Eesti rahva tänutundest.

10

Aastalõputervitus Pärnus

31.12.2018

Head pärnakad, kallis Eesti rahvas!

Elagu Pärnu, Eesti iseseisvuse sünnilinn!

Kohe saadame koos ajalukku Eesti Vabariigi 100. sünnipäeva aasta ja võtame vastu eesti keelele pühendatud aasta. Juubeliaasta pakib end kokku, kuigi meie armsa vabariigi sünnipäeva tähistamine kestab veel mõnda aega.

Tänaõhtune pidu jõuab kõikidesse Eestimaa nurkadesse. Täpselt nii, nagu meie juubeliaasta on jõudnud Kurgja metsadesse, Tartu tänavatele, Virumaale ja Võrumaale, loodetavasti igasse Eestimaa koju. Usun, et kõik leidsid sellest aastast neid hetki, mida tähistada, ja põhjusi, mille üle üheskoos uhke olla.

Aitäh kõigile, kes on selle juubeliaasta teokssaamisse panustanud. Oli vägev!

Kohe-kohe algav aasta on eesti keele aasta. Kuulata ja öelda, vaielda ja nõustuda või mitte nõustuda on ikka kõige parem oma emakeeles. Viited Tammsaarele, Lutsule ja Kivirähkile on üheselt arusaadavad ainult meile endile. See on meie oma salakeel, mida maailmas mõistab vaid miljon rahvuskaaslast.

On meie hool ja kohustus, et selle salakeele rääkijate hulk kasvaks, mitte ei kahaneks. Sellest võidavad kõik need, kes seda keelt omaks peavad.

Rõõm on, et Eesti elab jõukamalt kui kunagi varem. Meil läheb objektiivselt võttes järjest paremini. Aga mure on see, et nii mõnigi üksikema, kes kasvatab puudega last, ei tunne seda. Nii mõnigi vanainimene oma eluõhtul – hooldekodus või oma kodus üksinda – ei tunne seda. Aastaid või ka vaid kord elus vägivalla all kannatanud ei tunne seda.

Kas need, kes nõrgemad, tunnevad ennast kaasavõetuna? Või tunnevad nad end mahajäetuna ses ajas, kus Eesti tõepoolest on jõukam kui kunagi varem? See on küsimus, mida sobib esitada ka sel piduõhtul.

Sest kõik nad on meie inimesed. Nii nemad, kes on asjade kuluga rahul, kui ka nemad, kes tunnevad, et Eesti edulugu pole nendeni jõudnud. Nii need, kes arvavad, et just sellist Eestit me tahtsimegi, kui ka need, kes arvavad, et sinna on veel lühem või pikem tee minna. Nii need, kes ühes või teises arvamusküsitluses väljendavad enamuse arvamust, kui ka need, kelle arvamust jagavad vähemad, ent see-eest kõvahäälsemad. Nii need, kes räägivad kodus eesti keelt, kui ka need, kes räägivad küll mõnes muus keeles, kuid kannavad Eestit oma südames. Neid kõiki on me Eestil vaja, kõik „nemad“ on tegelikult „meie“. Seda peame meeles hoidma ja kui vaja, ka üksteisele meelde tuletama.

Kui astume ootusärevalt uude aastasse, kas kõik nad on kaasas? Äkki on meie kõrval keegi kuskil väga kurb? Mida saame teha paremini? Veel enam – kas suudaksime millestki toredast ise loobuda, et keegi, kes on kurb, saaks olla pisutki rõõmsam? Küllap me õpime, õpime ka järgmisel aastal, kuidas ühiskonna kasvavat jõukust paremini kasutada seal, kus seda tõesti on hädasti vaja.

Head kaasmaalased!

100 aastat tagasi, kui lõppes Esimene maailmasõda ja algas Vabadussõda, ei oodanud Eestit avasüli vastuvõtt iseseisvate riikide perre. Leidus meie iseseisvuse toetajaid, kuid see turvavõrk, millega täna harjunud oleme, see puudus. Seda turvavõrku näeme nüüd kuust kuusse, NATO ja Euroopa Liidu tippkohtumistel. Iseendastmõistetav muutub kergesti nähtamatuks. Kuid alati tasub aasta lõpus korraks kontrollida, ega see võrk rebenenud ole. Kas on teised või meie ise astunud samme, et seda võrku hapramaks muuta?

Meie uus aasta tuleb vaieldes, sest ees on valimised. See on tore. Vaidlemine on ühiskonna arengu eeldus. Mõtelda on mõnus. Tore on kuulata heas emakeeles esitatud kaunist ja hästi argumenteeritud väitluskunsti.

Sellist Eestit me tahtsimegi, kus oleks jõukust ja aega mõelda, julgust ja tahtmist öelda, hoolimist ja armastust, vaidlust ja otsustamist. Enesekindlust ise teha ja piisavalt usku, et hättasattunuid alati jõudumööda aidatakse.

Igal Eesti inimesel on selles kõiges, mida oleme saavutanud, oma panus. Absoluutselt igaüks on oma harjumuspärast elu elades kandnud meie sipelgapessa oma okkad. Igaühel on roll, igaühel on õigus, igaühel on vastutus, igaühel on võimalus. Olgu meil selline Eesti ka aastal 2019!

Head uut aastat, Pärnu!

Head uut aastat, Eesti!

11

Eesti Vabariigi aastapäeval Tallinnas

24.02.2019

Armas Eesti rahvas! Head vabariigi aastapäeva!

Talvel 100 aastat tagasi veeres üle Eesti meie Vabadussõda.

Langes lund, langes külma lund.

— Miks sääl sõitvad heled tuled,

räitsakad neis nagu suled? —

Vaikis kund, vaikis rõõmus kund.

Kas sa ütlid, autod raudteelt toovad,

veristetud sõjamehi toovad,

noorimehi, tütarlapsi?

Henrik Visnapuu luuletus räägib sellest, kuidas linnarahva rõõmus tee, ooperisse või sealt koju, ristus nendega, kelle pidada oli Esimene maailmasõda.

Langes lund, langes valget lund.

Hinges heitles mõte visa.

Sõnatumat hädakisa

kuulas tund, kuulas öine tund.

Valu astel ooperist läks koju,

valge lume sadaden läks koju,

noorimehi, tütarlapsi.

Kontrastide maailm. Ka 100 aastat tagasi ei olnud Eestimaal ainult sõda. Kas need rõõmsad võtsid hinge? Kas nad võtsid kauaks hinge, seda mida olid just näinud? Eks seegi ole loomulik, et vist väga ei võtnud.

Justkui Vabadussõja mälestuseks on meile 100 aastat hiljem üle pika aja antud jälle üks helgem ja heledam talv. Aga kusagil on ikkagi varjud. Seal varjus on Eesti inimesed, kes peavad toime tulema haigete lähedastega. Koduse kurjuse all kannatavad naised ja lapsed.

Aga on ka noored lauljad, nais- ja meessaatejuhid, kes tunnistavad – internetikurjus on neid nutma ajanud, depressiooni tekitanud, tööga toimetulemist mõjutanud.

Haigused on paratamatud. Abita jäämine elu raskel hetkel ei ole paratamatu. Hoolivas riigis nii ei tehta. Vaidlused on paratamatud. Need ei pea lõppema psüühilise või füüsilise vägivallaga. Märkavas ühiskonnas ei lõppegi. Kriitika on vajalik. Kuidas muidu saada paremaks? Aga alandamine ei ole kriitika. Allapoole vööd alatooniga solvangud mõjuvad alandavalt kõigile naistele, kes tahavad Eesti elus kaasa rääkida. Mul on kahju, et internet on täis emakeelset vägivalda kõigi vastu, kes midagi teevad.

Alguses on segadus, sest maailm meie ümber muutub. See ajab vihale. Siis tuleb sõim. Kunagi oli see pigem anonüümne. Nüüd esitatud sotsiaalmeedias uhkelt oma näo ja nime alt, aga ka libakontode poolt paljundatuna, aitamaks veelgi meil iseendid, omaenda ühiskonda, lõhki rebida. Pidev avalik sõim ja kujundlik vägivald lõhuvad kiiresti barjääri, mis takistab meil ligimese vastu kätt tõstmast. Kindlasti ei saa meie ühiskond ka päriselus niimoodi turvalisemaks. Vihastest sõnadest võib sündida ühiskonda vapustavaid tegusid. Igapäevane vägivald ju ei vapusta, paraku – kuigi on endiselt olemas ega näita kahanemise märke.

Kahju on. Me peaks kõnelema neist, kellel on paratamatult raske, mitte looma juurde neid, kellel on raske, kuigi võiks olla kerge. Haigused, õnnetused ja nende tagajärgedega tegelemine on paratamatus. Aga see, et me neid, kelle kogu elu on võitlus, piisavalt aidata ei taha, ei ole paratamatu.

Meid kõiki, ka neid, kelle rahuolematus väljendub kurjusena, ühendab tegelikult üks ja seesama soov – luua riik, kus meil kõigil on hea elada. Heaoluriik selle sisulises tähenduses.

Nii palju on veel saavutamata. Kuuldes abita jäänute võitlustest, peame alatihti endalt küsima – kas need väärtused, mida me sõnades toetame, on ikka meile olulised ka siis, kui väärtuspõhine käitumine on ühiskonnale kulukas?

Valimisprogrammides ja -debattides ei puudu inimese väärikuse kaitsmisega seotud teemad. Need ei puudunud ka neli aastat tagasi. Lihtsalt – hiljem, pärast valimisi, see kuidagi nii tähtis enam ei olnud.

Kõigile tasuta teenuste ja universaalsete toetuste pakkujana on Eesti ka jõukate riikide hulgas esirinnas, ometi lisandub seda laadi pakkumisi iga valimistsükliga. Neid lubadusi peale valimisi täitmata jätta ei saa, liiga nähtavalt piinlik oleks. Neist hiljem loobuda saab ainult väga tõsise majanduskriisi sunnil, millest me keegi arvatavasti ei unista.

Kõigile kõike tasuta anda pole ühelegi riigile jõukohane. Ometi kulub meil just selleks üha rohkem raha. On oht, et ka seekord ei hakata peale valimisi esmajärjekorras kõnelema omastehooldusest, väärkoheldud laste aitamisest, puuetega laste tugisüsteemist, autismispektri häirega inimeste toimetulekust, väärika ja võimaluste piires õnneliku eluloojangu pakkumisest.

Peale valimisi oleme tavaliselt kiiresti unustanud, et paljudes vallavalitsustes puudub ikka veel kas tahe või tarkus mõista – omavalitsusel on kohustus seista eelkõige oma inimeste inimväärikuse eest. Sõnades küll soovime peredele pakkuda tugisüsteemi, mis ei halvaks kogu ülejäänud elu, kui keegi kodus vajab pidevat abi, aga tegelikult teeme ikka veel väga vähe.

Täna on siin saalis kutsutute hulgas omastehooldajaid, lastemajade töötajaid, autistide abilisi, puudega laste kasvatajaid ja õpetajaid, sotsiaaltöötajaid ja noorsootöötajaid, naiste varjupaikade pidajaid – palju neid, kes tahaks, et nende mured ei oleks ühiskonnas kogu aeg tagaplaanil. Jah, ka tagaplaanil toimub iga päev ja üha enam positiivset, sest eks tõusulaine tõstab kõiki paate. Aga nende oma isegi mitte võrdselt, vaid pigem tõesti siis, kui ilusama elu kõrvalt mahti saab.

Kallid poliitikud, vaadake oma nelja aasta tagustesse programmidesse. Ja siis vaadake täna nende inimeste silmadesse, kes mõistmatust ja hoolimatust trotsides neis rasketes valdkondades päriselt asju ära teevad. Ilusaid asju on kahju tegemata jätta, aga inimeste päris muredega tegelemata jätmisele ei ole lihtsalt õigustust. Igaühel on ainult üks elu ja me kõigi päevad mööduvad ühesuguse kiirusega. Me kõigi päevad on ühesuguse väärtusega.

Eelarveraha taha see asi ei jää, sest meie majandus kasvab praegu päris kiiresti. Ettevõtjad tulevad toime ja kohanevad isegi üllatavalt hästi kasvust endast tulenevate muutustega, nagu tööjõupuudus ja kasvav palk.

Kuna pooled palgasaajad teenivad juba üle 1000 euro, siis on selge – Eesti majanduse edendamiseks ei piisa enam areneva riigi ABCst: soodsad maksud, tark rahvas, kes siiski moodustab päris odava tööjõu, asukoht mõnes suures vabakaubanduspiirkonnas.

Ettevõtluskeskkond on endiselt oluline ja vabad kaubandussuhted maailmaga samuti. Aga kodus on meil vaja toimetada palju nutikamalt – enam ei tulda meie õuele tehaseid ehitama. Selleks on maailmas hulga odavamaid paiku. Lisaks on tööstusettevõtete rajamise nõuded, mida Eesti rahvas esitab, väga kõrged.

Meie ettevõtjad – nii idufirmad kui ka mujale tehaseid rajavad klassikalised tootvad ettevõtted – näitavad, et väikest majandust saab teha suuremaks. Meie ettevõtjate ideed annavad järjest enam tööd inimestele mujal maailmas. Selleks et meie globaalse vaatega kotkad päriselt minema ei lendaks, tuleb teha kõva kodust taustatööd. Luua hoolivat ja hubast ühiskonda, mille sarnast vähe riike maailmas suudaks pakkuda. Toetavat, mitte kurja riiki.

Kurje riike on maailmas küll. Neil kellelgi pole õnnestunud teha seda, mida meil, kallis Eesti rahvas.

27 aastat on Eesti olnud väga kiire ja omanäolise majandusarenguga riik. Meie arengu aluseks on avatus maailmale, uutele mõtetele, valmisolek osaleda rahvusvahelises koostöös ja oskus seista oma vajaduste eest, mõistes samal ajal ka teiste muresid.

Eestil jätkub jaksu järjekindlalt seista teiste murede eest. Näiteks Gruusia ja Ukraina tegid 1990ndatel ridamisi valesid valikuid, eelkõige alahinnates õigusriigi tähtsust arengu võimaldajana. Siiski pole mõtet öelda, et ise tegite. Iga rahvas väärib paremat. Lisaks tähendab nende, täna Venemaa poolt minevikku aheldatud rahvaste, hoidmine rahvusvahelistes aruteludes meie enda julgeoleku jätkuvat kindlustamist.

Kõik meie partnerid ja NATO liitlased on varasemast enam keskendunud meie kollektiivsele kaitsevõimele. Tugevamaks peavad saama Euroopa riikide armeed, tugevamaks arenema NATO ja Euroopa Liidu kaitsekoostöö – ja tugevamaks kasvama meie meel, et selle vältimatu kuluga leppida.

Muidugi oleks palju parem, kui Euroopa riigid saaksid hoopis leppida kokku, et kõik panustavad selle 2% SKTst näiteks rohemajandusse, mitte roheliste masinate valmisoleku tagamisse. Aga me ei saa. Me peame arvestama, et alati on riike, kes ei otsi rahuliku kooseksisteerimise teed. Jah, sõnades nad seda teevad. Aga nende meetod on lihtne – tugevam võtab kõik.

Eesti tundub maailmas palju suurem kui 1,3 miljonit inimest. Eesti sõdurid valvavad rahu Malis, toetavad kohalike julgeoleku tagamist väljaõppe- ja sõjaväepolitseimissioonidega Iraagis ja Afganistanis. See ohtlik töö, mida Eesti mehed ja naised missioonidel teevad, on hindamatu väärtusega.

Kuid kodust kaugel tehakse Eestit suuremaks mitte ainult relvaga. Tehakse ka sõnaga, kohtumiste, koridorivestluste, teiste rahvaste aitamisega humanitaarkoostöö kaudu. Eesti diplomaadid näevad vaeva selleks, et meie rahvusvaheliste suhete arendamiseks meie lugu jutustada. Seda tehakse üsna piiratud vahenditega. Tehakse suurtel rahvusvahelistel kogunemistel une- ja söögiaja arvelt, sest meid on nii vähe. ÜRO julgeolekunõukogu kampaania on Eestile toonud nähtavust, sõpru – aidanud leida samameelseid riike sealgi, kus poleks osanud otsida.

Meie tuntus maailmas on hüppeliselt kasvanud. Eestist on saanud tuntud lugu. See on riik, mis on rakendanud avalikus elus innovaatilisi lahendusi nagu ei keegi teine, loonud suurepärase ärikeskkonna, mis toodab ükssarvikuid; rajanud haridussüsteemi, mis toidab ükssarvikuid. Eesti lugu on täna paljudele eeskujuks ja lootuste allikaks.

Muidugi ei oleks meie diplomaatidel seda lugu rääkida võimalik, kui kogu Eesti poleks 30 aastat seda lugu üheskoos loonud. See on meie lugu, kallid Eesti inimesed – ja ta kõlab uhkelt ning meeldejäävalt.

See lugu on ühtaegu nii meie julgeoleku kui ka jõukuse allikaks. Positiivne tuntus on oluline julgeolekut kasvatav mõõde. Kahjuks sõltub riikide ja rahvaste reaktsioon halbadele asjadele alati väga palju sellest, kuivõrd lähedal nad tunnevad ennast olevat hättasattunuile. Sõpra tuntakse hädas. Aga sõprust looma hakata tuleb siis, kui kõik on hästi. Siis on selleks aega ja jõudu.

Eesti ettevõtjadki on hakanud järjest julgemalt vaatama maailma kaugetesse nurkadesse. Näeme, et Eesti lugu tõesti toetab Eesti ettevõtjaid. Iga kusagil kaugel sõlmitud leping e-teenuste arendamiseks või puitmajade tootmiseks tähendab Eesti ettevõtjatele kasvu, mille sarnast kodus tehes ja tootes on aina keerulisem saavutada. Meil ju napib töökäsi ja üha suurem osa maailmaturust on meist endist madalama ostujõuga.

Iga sellist lepingut saab ettevõtja palju lihtsamini sõlmida, kui tema kodumaal on positiivne, ettevõtte enda usaldusväärsust toetav lugu. Eesti loo suurus isegi ehmatab vahel – oleme me siis tegelikult ka nii head? Kuid maailmas lahtiste silmadega ringi vaadates tuleb tunnistada – jah, oleme küll.

Vabadussõjaga loodud unistuse oleme lõpuks ometi teoks teinud. Eesti rahvas on langenute ohvrit meeles pidanud ja nende loodule tugeva riigi ehitanud. Meie riik ei ole enam vaene. Meie riik ei ole enam üksi. Me oleme osa iseseisvate riikide omavaheliste suhete ja kokkulepete mustrist, sellesse mustrisse ühtaegu sobituv ja samas eristuv, väljapaistev.

Just niisugune koht maailmas kaitseb meid ja meie tulevikku. See koht on välja teenitud asjaliku tööga Euroopa Liidus, NATOs, ÜROs. Oleme viimastel aastatel näinud, kuidas mõni riik on suutnud räpakalt toimides muuta oluliselt kehvemaks oma riigi kohta rahvusvaheliste suhete mustris. Jätkugu meil poliitilist vaistu edaspidigi mõista, et oma huve saame parimal moel kaitsta laua ääres, mitte tagantselja kinni lajatatud ukse taga. 100 aastat tagasi, Vabadussõja keerises, olime valdavalt just nimelt uste taga, kust oli vaja sisse pääseda. Päriselt see meil enne Teist maailmasõda ei õnnestunudki. Vabadussõja me küll võitsime oma toonaste liitlaste toel, aga nende toetus polnud sel ajal süsteemne ega järjekindel.

Oma iseseisvuse kaotasime suurte riikide hoolimatusest. Iseseisvuse taastamise järel algas tee ukse tagant laua taha uuesti otsast peale. Selle tee algus oli raske, kuigi tollal elegantses valges ülikonnas ja enesekindla naeratusega meie ees käinud Lennart Meri seda välja ei näidanud. Näilise kergusega avas uksi see mees, kelle sünnist möödub tänavu 90 aastat.

Täna oleme rohkem laua taga kui iial varem. Meie üle ei räägita läbi, meie räägime läbi.

Sel talvel on kõik Eesti erakonnad meile esitanud oma mõtted Eesti tulevikust. See on olnud oluline arutelu, mille tulemus tänu meie valimissüsteemile on parimate ideede omavahelises võitluses sündiv kokkulepe. Keegi ei saa siin riigis kunagi üksi otsustada ja see on hea. Üks ideoloogia, üks vaade – isegi kui tundub hetkel eriti õige – on alati liiga kitsas selleks, et vastu seista ajaloo poolt ette veeretatavatele muutustele meid ümbritsevas maailmas.

Meid kõiki ühendab unistus paremast Eestist. Meil kõigil on häid mõtteid, kuidas seda saavutada. Ja kuigi vahel tundub, et poliitikud sugugi nii häid mõtteid ei mõtle, tuleb siiski igaühel üles leida need, kes kõige enam meie ootustele vastavad. Kui hääl jääb üldse andmata, siis pole teie unistusi kohe kindlasti meie järgmise valitsuse koalitsioonileppes.

Mul on ettevaatlikult hea meel, et sotsiaalküsimustele on debattides pühendatud päris palju aega. Mul on sama hea meel – ja ikka ka samamoodi ettevaatlikult – et tänavu, eesti keele aastal, on lõpuks ometi kujunemas ühine arvamus eesti kooli tuleviku küsimuses. On küll erimeelsusi, kuidas seda saavutada, aga valdav osa meie erakonnist tahavad, et Eestis oleks edaspidi üks, eestikeelne kool, mis ei jagaks enam meie inimesi kahte kogukonda. Meie venekeelne kogukond on selleks muudatuseks samuti järjest rohkem valmis. Kuid soovist plaanini on pikk ja keeruline rada minna. See on muu hulgas ka üsna kulukas teekond. Aga minemata ei saa me jätta, sest see on teekond Eesti iseseisvuse, keele ja kultuuri kaitseks ja kõigile Eesti inimestele võrdsete võimaluste loomiseks.

Mul on ka väga hea meel, et pea kõik Eesti erakonnad on mõistnud – piisava koduse toeta on keeruline jätkata edukat konkureerimist rahvusvahelises teaduskonkurentsis.

Praegu on töine, tulevikku vaatav aeg. Ma loodan, et rahaliste võimaluste ja antud lubaduste tasakaalustamise tunnil – ja see tund tuleb eredas märtsipäikeses, mil valimiste võitja hakkab kokku panema uut valitsust – saaks tõrjutud needki varjud, mis täna ei lase Eestil veel olla päriselt meie unistuste riik.

Täna on meie armsa Eesti sünnipäev. See on päev, mis kuulub meile kõigile ja seob kokku, ühiseks tervikuks, kalliteks kaaskondseteks kõik, kelle hinge see päev puudutab. Kandku see ühtekuulumise tunne meid läbi peatse kevade, läbi keeruliste valikute ja läbirääkimiste, et järgmised neli aastat tooks tõelise muutuse ka nende jaoks, kes ise sammu pidada ei jaksa. Et seda ühtekuulumise tunnet jätkuks ka argipäevadesse!

On olnud helge ja päikseline talv, külm nagu Vabadussõja aegu. Kliima soojenemine on sellised talved meilt peaaegu ära võtnud. Ei ole üldse kindel, kas saame need tagasi siiski, kui oma ikka veel maailma keskmisest saastavama majandamise jäljed ära pühime. Aga pühkima me peame. Teist maakera pole kellelegi antud.

Lihtsalt – tahaks, et igal järgmisel talvelgi, nii kaugele kui mõte ulatab, saaksid Eesti lapsed jätta väikesi enesekindlaid ja rõõmsaid jäljeridu puhtale valgele lumele.

Hoiame Eestit!

OSA III

KÕNED EESTIS

12

Kõrgematel sotsiaalkaitsekursustel

27.10.2016

Lugupeetud esimeste sotsiaalkaitsekursuste peatsed lõpetajad!

Mis tahes riik saab seesmiselt, nii vaimu kui ka majanduse mõttes, olla tugev ja arenemisvõimeline üksnes siis, kui selle elanikud tunnevad – see on nende enda riik. Ilma aktiivsete ja vastutustundlike kodaniketa riik on jätkusuutmatu.

Et nii saaks olla, on tegelikult vaja vaid üht. Seda, et inimene saaks end alati tunda ühiskonna väärika ja võrdväärse liikmena. Isikuna, keda kuulatakse ja kellega arvestatakse.

Üheks võtmesõnaks on siin sõna „alati“. Teiseks aga tõdemus, et me oleme erinevad, meil on erinevad võimed, elukäik, tervis jne. Kuid sellele vaatamata on meil ühesugune soov inimväärsele elule ja arengule ning ka õigus selleks.

Sotsiaalkaitse peaks olem suunatud nende kahe eesmärgi ratsionaalsele ja jätkusuutlikule saavutamisele.

Seda on tunduvalt enam, kui meil tavaliselt sotsiaalkaitse all mõeldakse. Sotsiaalkaitse ei koosne üksnes sotsiaaltoetustest ja nende süsteemi täiustamisest. Pigem tuleks seda problemaatikat käsitleda hoopis vastupidi. Tuleb lähtuda sellest, et sotsiaalne kaitstus ja meie sotsiaal-majanduslik edukus on omavahel edasi- ja tagasisidestatud.

See tähendab, et sotsiaalne kaitstus, kui see on korraldatud arukalt, aitab kaasa majanduse arengule ja majanduse areng omakorda võimaldab sotsiaalkaitset järjest paremini korraldada.

Võib isegi öelda, et mingi osa praegu makstavatest toetustest on tegelikult sotsiaalkaitse sfääris tehtud vigade parandus. Neid tuleb maksta seepärast, et meie inimeste tegelikus, primaarses sotsiaalses kaitstuses (st töö- ja ettevõtlustingimuste loomises, keskkonnakaitses, hariduses, tervishoius) on tehtud või tehakse midagi teatud ulatuses valesti või siis on probleeme pakutavate võimaluste kättesaadavusega.

Kui elada lühikese ajahorisondiga maailmas, tundub sotsiaaltoetuste problemaatika tõepoolest olevat kõige olulisem. Inimesi on raskuste korral vaja aidata siis, kui neil on abi vaja. Konkreetse abi osutamise hetkel pole tulevikuprobleemidel erilist tähtsust.

Lühiajalise mõtlemise elujõudu toetab täiendavalt ka tõdemus, et rahvatervist, haridussüsteemi, rahva mentaliteeti, tööturgu jne ei saa aasta või kahega kuigivõrd tuntavalt muuta, rääkimata siis demograafilise olukorra muutmisest sedavõrd, et sellel oleks tajutav mõju.

Lühiajalises perspektiivis elamine viib täielikule enesepettusele – veendumusele, et aeglasi ja aastas suhteliselt väikestena tunduvaid muutusi saab ka edaspidi ületada väljakujunenud süsteemi vähehaaval täiustades.

Tagasivaatepeegli järgi saab sõita üksnes sirgel teel. Vaadates ette kas või ainult ühe inimpõlve kaugusele, näeme, et eesolev tee pole enam nii sirge kui üks inimpõlv tagasi. Tulevikutrendid pole enam sellised, nagu olid need, millega me harjunud oleme ja milleks me oma sotsiaalse turvalisuse süsteemi üles ehitanud oleme. Mõelgem kas või meie sajandivahetuse suurprojektile – pensionireformile.

Ma olin ise tavaliselt sotsiaalreformi komisjonis kohal. Kui palju me arvutasime ja toetusime ennustustele ja minevikule, teiste riikide kogemusele ja omaenda kainele mõistusele. Aga intressideta maailma rohkemaks kui võib-olla lühiajaliseks kriisist väljumiseks me ette ei näinud. See trend, et intressid alanevad, algas tegelikult küll enne 2008. aasta kriisi ja sel on ilmselt seos arenenud maailma vananemisega ja suurenevate säästudega, mis ei leia enam häid teenimisvõimalusi. Aga 2000. aasta paiku said need trendid alles alguse. Nüüd me ei tea, kaua see kestab. Võib-olla on see uus normaalsus. Võib-olla ei ole.

Möödunud sajandi lõpu muutunud sündimuse tase koos globaliseerumisega on pööranud meil tööjõu pakkumise kasvutrendilt kahanemistrendile. Saavutused meditsiinis ja muutused inimeste suhtumises on aga oluliselt mõjutanud rahvastiku vanuselist ja sotsiaalset struktuuri. Tehnoloogia areng seab uusi nõudmisi haridusele. Kõik see on oluliselt muutnud töö olemust, aga ka töötaja olemust. Noored ei otsi tööturul raskes rakkes olemist ehk rakendust. Nad otsivad huvitavat elu, põnevust, pidevaid muutusi. Sõnad struktuurne tööpuudus kaovad käibelt järgmise 20 aastaga, kui pensionile lähevad minuealised. Elukestev õpe, ma arvan, lahkub igapäevasõnavarast samuti, sest igapäevaseid asju nagu elu, õhk, sünd ja surm me ei defineeri.

Elukestev õpe asub samas kategoorias noorema põlvkonna jaoks. Meie ei ütle endale igal hommikul, et hinga. Nemad ei ütle endale igal aastal, et õpi.

Kui ühiskonna arengu baastingimused nii põhjalikult muutuvad, peavad samaväärselt muutuma ka sotsiaalse kaitstuse põhimõtted ja instrumendid.

Kas meil on täna olemas usaldusväärne ettekujutus sellest, milliseks võib kujuneda traditsioonilise sotsiaaltöö maht ja kulu 25 aasta pärast, kui me suurt midagi täna ei muuda? Millised oleks tänasele lahendusele võimalikud alternatiivid?

Asi pole üksnes baastingimuste muutumises, vaid eelkõige muutuste kiiruse suurenemises. Mida kiiremini sõita, seda kaugemale on vaja ette näha. Ja seda vähem jääb reageerimiseks aega.

Et tuleviku väljakutseteks valmis olla, on vaja visiooni, milline see tulevik tõenäoliselt võib olla. Ilmselt tuleb arvestada mitme variandiga, kuidas me tulevikku võiksime jõuda. Ja kõigi nende analüüs annab meile ainult teatud reageerimiskiirust, mitte vastust tulevikus ees ootavate situatsioonide kohta.

Kõige kriitilisemaks küsimuseks tulevikuvisiooni kujundamisel pole niisiis mitte see, milline see olema saab – seda me nagunii ei tea. Oluline on vähemasti mõista seda, kust me stardime. See ei ole viimase kahe kümnendi lõpp-punkt. See on ikka pigem järgmise kahe kümnendi alguspunkt. Kui lähtepunkt on valesti kirjeldatud ja ebaõigete koordinaatidega, siis ei vii ka kõige parem strateegia ja meeskond meid sellisesse tulevikku, nagu me tahaksime.

Vale lähtekirjelduse all mõtlen kõiki neid sotsiaaltoetusi ja seda kaitset, mida saavad ka need, kes seda tegelikult ei vaja. Mida jagatakse mitte vajadusest, vaid mõnest muust kriteeriumist lähtudes. Ebaõigete koordinaatide all seda, kui mingit probleemi lahendatakse mõne teiseks eesmärgiks mõeldud meetme abil. Näiteks kui regionaalpoliitilisi probleeme püütakse lahendada sotsiaalpoliitiliste meetmete abil.

Paraku saab sotsiaalpoliitiliste meetmete abil regionaalpoliitilisi probleeme üksnes ajutiselt leevendada (seni, kuni selleks raha jätkub), aga mitte kaotada.

Aga vale asja paremini tegemisest ei lähe olukord paremaks, vaid halvemaks. Sotsiaaltoetuste lisamisega maetakse vajalike parenduste vajadus lihtsalt maha. On teie ülesanne võidelda, et nii ei läheks.

Lisaks sotsiaalkaitse puhastamisele muude tegevusvaldkondade probleemide ülevoolust peame siis püüdma mõista seda, kuidas muutub meie laste ja lastelaste elu ja töö meie omadega võrreldes, ning looma alused neile vajalikeks teenusteks. On meil üldse mingit lootust? On, sest iga läbimõeldud variatsioon, iga otsus, mis annab meile tulevikuks teatud tõenäoliste võimaluste puu tüve, viib meid sinnapoole, kuhu me tahame minna.

Ekstrapoleerides demograafiliste trendidega kaasnevat sotsiaalse kaitsega seotud kulutuste dünaamikat, ei ole vähematki kahtlust, et vanas vaimus jätkates ei suuda me inimestele vajalikku sotsiaalset kaitstust tulevikus oodatavas mahus maksumaksja rahaga tagada.

Kui aga ekstrapoleerida muutuvat majandust ja töö mõistet, näeme, et lahendused on kindlasti olemas selles uues ajas ja kohas, selles paindlikus töömudelis, mis meile terendab.

Vaja on lihtsalt need kaks perspektiivi kokku panna ja mõelda. Millist sotsiaalkaitset vajab kodus töötav ema, kelle perre sünnivad kolmikud? Või vanem inimene, kelle liikumisvõime on piiratud ja kes peab oma senise liikuva töö asemele leidma hubase ja tubase?

Vist taipame juba, et kolmikute ema ei vaja tegelikult töötamispiirangut emapalga saamisega kaasnevate tulupiirajate näol. Tema ja ta lapsed võivad olla tunduvalt õnnelikumad, kui ta saab töötamist jätkata, teenida tulu, mis ei mõjuta negatiivselt tema õigusi saada emapalka. Tõenäoliselt vajaks ta õigust näiteks maksuvabalt ja paindlikult palgata õendusteenust nii neljaks tunniks päevas või hoopis ööabi. Kuidas me loome need võimalused kodus töötavale kolmikute emale, kelle pere sissetulek on näiteks kaks Eesti keskmist? Või neli? Või pool?

Või võtame vanemad inimesed. Ei, mitte need, kes on praegu vanad. Võtame näiteks mõne minu tütre kursusekaaslase, ehitaja, platsiinseneri, kes seisab praegu ja järgmised 20 aastat, sest tema töö meeldib talle, kõikvõimalikel ehitusplatsidel iga ilmaga ja koordineerib suurte masinate ja seadmete omavahelist suhtlust objektil. Ta on meie mõistes superharitud, normaalsete digitaalsete oskustega ja räägib kolme keelt. Ta ei tööta päevagi avalikus sektoris. 20 aasta pärast tunneb ta, et enam ei jaksa meie karges kliimas oma senist tööd teha. Tal ei ole nähtavaid vigastusi, aga tubase töö leidmine valmistab raskusi vaatamata kõrgele kvalifikatsioonile. Ta teab, mis koolitust tal oleks selle leidmiseks vaja, kuid kindlasti ei kuulu ta meile praegu instinktiivselt mõistetavasse tööotsijate kategooriasse, kellele tuleks pakkuda mingit standardümberõppekursust. Kuidas me neid inimesi aitame?

Kuidas me aitame neid, kelle teenistusleht on meie praeguse terminoloogia järgi täis vaid juhutöid, lühiajalisi lepinguid paljude tööandjatega? Mis asi on tööaeg ja töökoht? Kas hüperaktiivne inimene, kes praegu teises klassis õpetajaid piinab ja kes siis meie keeli öeldes ei pea töökohta, võib mingis tulevikusituatsioonis olla kohutavalt väärtuslik töötaja?

Kõik need sõnad, terminid ja olukorrad, mida me täna sotsiaalvaldkonna kirjeldamiseks kasutame, on varsti selgelt sisutud või peavad omandama uue tähenduse.

Samamoodi on tervishoid, igaühe enda asi, ju osa raviteenusest. Mida edasi, seda rohkem. Kus ikkagi lõpeb tervishoid ja algab ravi? Kas ravi algab arstilkäigust? Kas tervishoiust sõltub inimese kindlustuskate? Kas kõik kindlustatud isikud peavad läbima teatud tervisekontrolli, sõeluuringud, et kaitse üldse kehtiks?

Kas kõik, keda haigekassa ravib, peale laste ja raske töövõimetusega inimeste, peaksid muu hulgas olema panustajad ravikindlustuse süsteemi? Kui nad seda ei ole, siis mil moel me suudame tagada selle, et haigekassa oma eelarveotsuseid ja investeeringuid kavandades ei diskrimineeri mittemaksvaid gruppe?

Me teame, et muu maailm on selliseid tendentse mõõtnud ja leidnud, et parimat ravi pakutakse ikka keskealiste meeste haigustele ja naiste hädad jäävad kas arstide suhtumises või ka investeeringutes tihti tagaplaanile.

Ka väga arenenud riikide puhul, nagu Luksemburg – panin eelmisel aastal lehesabast juhuslikult tähele – on selline kallutatus olemas! Aga vanurite hädad olukorras, kus nad on haigekassale puhas kulu? Kas sellel võib olla seos kõrvulukustava vaikusega, millega ühiskond reageerib geriaatria ja dementsuse probleemidele? Kas sedasi edasi minna on eetiline? Meie keeles nimetatakse seda raviteenuste osutamiseks sotsiaalmaksu maksjatega võrdsetel alustel soodustatud isikutele. Äkki on see tegelikult ikkagi hoopis „pole osalust, pole probleemi“?

Ameerikas diagnoositakse mingit sorti spektrihäire pea igal sajandal inimesel. Paljud inimesed tarvitavad elukvaliteeti säilitavaid ravimeid. Kas nad on terved või haiged? Mis tähtsust sellel on? Kas terve ja haige eristus võiks näiteks tähendada ka seda, et inimene võib olla osaajaga haiguslehel, kui ta ei saa tervet tööaega endale enam lubada? Kas haigeks jäänud lapse isa ja ema võiksid olla kumbki haiguslehel poole päeva kaupa?

Ja lõpuks – kui meil on igaühele sobivaks disainitud sotsiaalpakett, siis kuidas seda administreerida ja ka osutada ilma mastaabiefektis sisaldunud kulude kontrollita? Kuidas me väldime kuritarvitusi sellise süsteemi vastu, eriti kui paljude teenuste osutamisel toome sisse vabasektori? Ja sisse me ta toome, selles ma ei kahtle, sest meil on lihtsalt vaja nii individuaalset teenust nii suvalisel ajahetkel nii väikse asustatusega piirkondades, et struktuuridega toimetades me seda asja ära ei majanda. Ilmselt hakkame maksma vabasektorile. Aga kuidas? Kas sotsiaaltöötaja tohib anda 10 eurot taadile, kes naabrimemme puud kuuri viskaks? Aga pensionil õpetajale, kes kõurikule matemaatikat õpetaks? Täna ei tohi.

On kuritarvituste oht. Aga hindame riske: mis on suurem risk, kas memm külmas või 2 eurot naabritaadile liiga makstud?

Kes on sotsiaalkaitse osapooled ja kuidas seda finantseerida? Ehk milline on ja milliseks võib kujuneda riigi, inimese ja eraettevõtluse roll sotsiaalse kindlustatuse tagamisel?

On loodusteaduse vana tõde, et stabiilsed ja jätkusuutlikumad on mitmekesisemad süsteemid. Kui sotsiaalses kindlustatuses otsida lihtsaid, mustvalgeid ja üldistatavaid lahendusi, võib ilma pikemata öelda, et nad pole väga suure tõenäosusega kuigi head.

Esiteks peaks eesmärgiks olema mitmekesine süsteem, kus tõrked ühes kohas ei tooks endaga kaasa väljapääsmatut olukorda. Teiseks loob mitmekesine süsteem tunduvalt parema võrdlusbaasi uute otsuste langetamisel.

Kriitiliseks mitmekesise süsteemi kujundamisel on kõikidele osapooltele ausate ja tegevuseks vajaliku stabiilsusega tingimuste loomine. Ma ei näe tegelikult ühtegi valdkonda, kus seda teha ei tohiks. Probleem on pigem selles, et tingitult meie maa väiksusest ei ole mitmekesise sotsiaalse kindlustatuse korralduse teke kõikjal alati võimalik, kui jääme üldistava mudeli juurde. Ainus tee on eristav mudel, individualiseeritud teenused, mis vastavad täpselt ühe inimese vajadustele.

Küsimus, kuidas ja kes sotsiaalse kindlustatuse eest maksma peaks, on keerulisem. On selge, et mida aeg edasi ja mida rikkamaks rahvas saab, seda rohkemate asjade eest võiks inimene ise maksta. Kas või üksnes seepärast, et nii tekiks enam tagasisidet.

Pealegi tagaks täiendav rahavoog sektorisse ka selle kiirema arengu ja kvaliteedi. Isegi osaline maksmine võiks tagasisidestuse osas olukorda tuntavalt muuta, vähendada kindlustatuse ületarbimist ja ka ülepakkumist. Muuta seda ratsionaalsemaks. Lisaks kõigele tuleb arvestada ka nende piirangutega, mille seab eelarve.

Muutuste kavandamisel ja tegemisel on kõige raskem lahti saada rajasõltuvusest. Sest peale ametkondliku ja inimliku inertsi ollakse alati kinni ka vanades väärtushinnangutes ja traditsioonides. Lisaks vajab ka suurema omaosaluse süsteemi toomine täiendavat individuaaldisaini neile, kellele suurem omaosalus tähendaks paratamatult teenustest ilmajäämist.

Meie pikaajalised võimalused sotsiaalkaitse valdkonnas ei sõltu mitte niivõrd riigieelarvest, vaid kohalikest omavalitsustest või veel täpsemalt sotsiaaltöötajatest ja nende tegevusvabadusest. Kui näiteks teede ehitamise või remondi või ka sotsiaalse infrastruktuuri olukorda on suhteliselt kerge kindlaks teha ja kavandada selle alusel vajalik tööde programm, siis sotsiaalse kaitstuse olukorda ja tegelikke probleeme saavad adekvaatselt hinnata üksnes konkreetse omavalitsuse sotsiaaltöötajad. Teistes avaliku sektori lülides selleks vajalikku informatsiooni lihtsalt pole. Ei saagi olla, sest osa sellest informatsioonist pole arvude ega ka sõnadega täpselt kirjeldatav.

Mitte keegi peale kohaliku sotsiaaltöötaja ei tea, kuhu igal konkreetsel juhul „koer tegelikult maetud on“.

Eesmärgiks peab olema ka sotsiaaltöö suurem operatiivsus, sest kaotatu tagasivõitmine on kulukam ja keerulisem. Tihti pole see enam võimalikki.

Suurem operatiivsus eeldab enam õigusi, aga ka tunduvalt enam vastutust. Kuidas me tagame sotsiaaltoetajatele otsustusvabaduse, aga samas nende otsuste läbipaistvuse? Sotsiaalne kontroll on väga oluline, aga kuidas seejuures kaitsta isikuandmeid? 1950. aastatel söe- ja teraseühenduses polnud eriti raske kontrollida näiteks kaevuritele Euroopa Liidu vahenditest eraldatud majaehituskulude põhjendatust – kogu küla teadis, kes oli toetust saanud, ja kui sellest õiget maja välja ei tulnud, siis mindi kohe ütlema.

Tänapäeval on teenused ja toetused varjatud, isikuandmed kaitstud, kuid ometi on ja jääb kogukondlik kontroll oluliseks ja võib-olla muutub isegi veel olulisemaks, kui paljusid teenuseid osutada individualiseeritud moel ja sotsiaaltöötaja otsusega rahas või aines, avaliku või vabasektori poolt.

See kõlab täna nagu anarhia, aga teisiti me ometi oma väikeste mahtude juures süsteemi efektiivsust ja kõrget kasutegurit ei saa. Millest me loobume selles väsitavas võrrandis? Palun mitte individualiseeritud teenustest. Ma aktsepteeriks pigem süsteemis kõrgemat riski. Mõelgem korraks – riigieelarve normaalseks riskitasemeks hinnatakse kõike, mis jääb alla 2%. Keskmisena. Enamik riigi raamatupidamist on tegelikult riskivaba. Automaatne töötasu arvestussüsteem teeb tõenäoliselt 0% vigu. See tähendab, et riskantsemate teenuste puhul, eriti kui need on väikesemahulised, neid saab palju ja osutab palju eri isikuid, võiks see tolerants olla vabalt ka 5%, ilma et kogu eelarve riskid isegi läheneksid 2% olulisusmäärale. Mitte et 5% varastataks ära, aga et 5% osas esineks efektiivsuspuudujääki. Me võime saada odavama, parema ja paindlikuma süsteemi, kui suudame neid riske kaaluda ja taluda.

Lihtne näide Eesti tänasest elust – kui laps saab ortopeedilised sisetallad, siis ei peaks nende soodsalt saamiseks vajalike paberite arv lapse kasvamise jooksul kolmekordistuma, kusjuures ühe paberi saamiseks tuleb veel teha ka sisuliselt mõttetu visiit ortopeedi juurde, kuigi ka perearst suudab hinnata taldade jätkuvat vajalikkust. Mis on meie riskianalüüs sellise juhtumi puhul? Kas me tõesti arvame, et rohkem kui mingi 0,01% hüpohondrikest lapsevanemaid viitsiks oma lapsele mittevajalikke tugitaldu muretsema minna, kui soodustuse saamiseks piisaks ühest perearsti tõendist, kui tegu on korduva soetusega? Laste jalanumber vahetub kaks korda aastas, iga sellise lapse pärast jääb täna kahel inimesel ortopeedi juures asja pärast käimata!

Viimasel ajal räägitakse palju kodanikupalgast. See vähendaks toetustega kaasnevat bürokraatiat ja jääks ära inimväärikust riivav toetuse taotlemise protseduur.

Suhtun ettepanekusse skeptiliselt kahel põhjusel. Esiteks ei saa keeruliste protsesside juhtimissüsteemid põhimõtteliseltki olla väga lihtsad. Inimeste sotsiaalse kaitstuse probleem on keeruline probleem.

Kõigest eelöeldust näete, et mina pooldan just vastupidist – täpset igakülgset sotsiaalse toe disaini, mis vastab inimese vajadustele ja võimalustele. Kui me seda ei suuda, jääb meie süsteemi paratamatult katkestusi ja murdepunkte, kus inimene saab küll mingit teenust, aga mitte sellist, mida on temale vaja. Ta võib saada kuus kuud sinist lehte, et oodata oma meniskioperatsiooni, aga mitte seda lõikust kuus kuud varem.

Ta võib saada taksoteenust, aga mitte Uberi invataksot, vaid ainult KOV riigihankepartnerit. Ta võib saada kiirabiga haiglasse, aga mitte sealt koju mingi hästitöötava mudeli abil. Ta võib saada rehabilitatsiooniteenust haigele lapsele, aga mitte psühholoogilist abi tema pereliikmetele. Nimekiri võib olla lõputu. Mittesobiv teenus on põhjendamatu kulu, me kõik teame sel teemal anekdoote vesta. Mul ongi soovitus – kogume talgute korras kokku kogu sellise folkloori, kus meie pakutud teenus istus nagu seal sadul, ja mõtleme nende andmete põhjal, kuidas teha anekdootidest edulood.

Avaliku teenuse akadeemiline definitsioon kõlab selle jutu kontekstis muidugi pisut vastuoluliselt. Avalik teenus on teenus, mida osutatakse ühiskonnale tervikuna, aga mitte ühelegi indiviidile otseselt. Kuid laiemas vaates – endast sõltumatutel asjaoludel keerulises olukorras kodanik saab riigilt abi selleks, et tema toimetulek üle elukaare ei erineks või erineks võimalikult vähe kaaskodanike omast – vastuolu ei ole. Ärme peida end kitsaste definitsioonide taha.

13

Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia rektori professor Ivari Ilja inauguratsioonil

12.09.2017

Austatud rektor Ivari Ilja, hea akadeemiline pere!

Kultuur, selle hulgas eriti just muusika, on olnud meile eestlastele ellujäämise vorm. Muusika on me südames me verd rikastanud nii, nagu teeb seda hapnik kopsudes. Me oleme sajandeid muusikat teinud, et ellu jääda, et rääkida asjadest, millest sõnadega ei tohtinud. Me oleme ajaloo pöördelistel perioodidel enese nähtavaks tegemiseks ikka valinud muusika, selle asemel et poliitilisi ja potentsiaalselt veriseid kokkupõrkeid provotseerida – ärkamisajal, laulva revolutsiooni ajal, aga muidugi ka erinevatel vaikivatel ajastutel enne ja pärast Teist maailmasõda.

Meie muusika on olnud viimase viiekümne aasta sees maailmas kõige nähtavam Eesti asi, kõige minevam nii-öelda eksportkaup. Eestlasi teatakse tänu meie muusikutele. Pärt, Tormis, Kaljuste, Laretei, Tüür, isa-poeg Järvid. Meie muusikud on praegu kõige suuremad Eesti maine kandjad välismaal – jah, ikka veel ja eeldatavasti kauaks, sest eesti muusikast osasaamiseks ei pea läbima taustakontrolli, nagu peab Eesti e-riigi hüvedest e-residendina osasaamiseks. Eesti Muusika- ja Teatriakadeemial lasub suur vastutus seda mainet hoida ja edasi viia, arendada ja sellega kogu eestlust kui kultuuri suunata, nii endi hulgas kui ka väljaspool. Praegused suurkujud on pannud meie ette ka kohustuse latti kõrgel hoida. Maailm ootab meilt kogu aeg uusi ja huvitavaid heliloojaid ja interpreete.

Muusika- ja teatrikultuur on väga oluline osa eestlusest ka siin kodus. Teatriinimesed käisid korraks ühiskonnaelu mõtestamise mustrist kaugemal ära, tunnetuslikult nii umbes sajandivahetuse paiku, aga tulid siis jälle tagasi. Ilmselt süda valutas ja teisiti ei saanud. Muusikakultuur on pigem ühendav, siduv, mahendav, rahustav. Identiteeti kinnitav. Teatrikultuur on enam ärritav, küsiv, nõudlik ja etteheitevgi. Teatrikunst nõuab eemaldumist instinktiivsest mõtteviisist ja käitumist mõtleva inimesena. Ka praegu, kui meie ühiskonna põhiküsimuseks hakkab muutuma kahe arusaama vaheline võitlus enamuse võimu olemusest, demokraatliku protsessi kaudu võimulolijate vastutusest vähemuse ees, rahvusriigi euroopalikust tulevikust või suletud ja kurjast eestlusest, olete teie selle võitluse eesliinil. Juhite tähelepanu ja pilkate, aga lõpuks koguneme ikka laulupeole või Neeme Järvi juubelikontserdile ja oleme kõik koos oma kultuuri uhked kandjad. Me armastame oma muusikat ja teatrit, seda tõestavad umbes kaks miljonit kontserdilkäiku ja miljon teatrikülastust aastas.

Me muusikud ja teatriinimesed pärinevad siit koolist, koos oma ühiskonnatundliku närviga. See on EMTA koolkond. Tundlik ja vastutustundlik.

Teame ajaloost, et meie esimesed professionaalsed muusikud said oma hariduse Peterburis. Esimesed diplomid Eestis anti välja 1925. aastal kümnele noorele muusikule. Praeguseks on kõrgema muusika- ja teatrihariduse saanud üle 5000 inimese. Järgmisel aastal tähistame oma riigi 100. sünnipäeva. Ka Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia saab peatselt, aastal 2019, 100-aastaseks. Kõrvaltvaatajale ehk arusaamatu lugu, et üks rahvas, kes oli värskelt saanud iseseisvaks ning pidas selle säilitamise nimel sõda, pani ülesehitustöö esimeste kivide hulgas paika muusikakõrgkooli. Meile endile – täiesti loomulik.

Pea kogu taasiseseisvumise aja on EMTA rektoriks olnud professor Peep Lassmann. Läbi kogu selle lootusrikka, aga noorele riigile omaselt heitliku aja. EMTA on ikka paremaks läinud. Kardetavasti oleme sellepärast vähem saanud kuulata professor Lassmanni pianistina. Ülikooli juhtimine on pingeline töö ja on igati arusaadav, kui selle kõrvalt kisub pigem loodusesse ja linnulaulu keskele, aga eks nüüd on võimalus kogu vaba aeg ja looduses või intensiivses inimkeskkonnas kogunenud emotsioon loomingulisse tegevusse suunata. Jääme huviga ootama.

Rektor Ivari Ilja on samuti pianist nagu tema eelkäijagi. Ivari Ilja on karastunud ja ka väga hästi võrgustunud just rahvusvahelises muusikamaailmas, olnud tunnustatud klaverisaatja maailmastaaridele, nagu Irina Arhipova ja Dmitri Hvorostovski. Sellisena, toetava osalisena, on temagi sarnaselt paljude teiste Eesti muusikutega kuulus omas žanris. Olen päris kindel, et rektor Ilja oskab EMTAt hoida tähelepanu keskmes siin Eestis ja osalisena rahvusvahelises kultuuridebatis ning panna EMTA veelgi paremini toimima Eesti muusikasaadikute kasvulavana, sest niisamuti nagu meie majandus, saab meie kultuur olla suur vaid rahvusvahelises koostöös, ekspordis. Eesti muusikakultuur on Eesti jaoks lihtsalt liig suur üksi kanda.

Samas, eesti muusikakultuur on Eesti oma ikkagi vaid siis, kui tal on koduseinte toetus. Selleta ei saa, koduta ja kosmopoliitne kultuur muutub varem või hiljem nukraks, tühjaks. Kuulja kuuleb selle ära. Eesti inimesed, isegi need, kes kuulevad meie heliloojate uuemat loomingut vaid juhul, kui see jõuab laulupeole, vajavad oma muusikat ja oma muusikute tõlgendusi maailmamuusikast. Ka laulupeole ei jõuaks hingeliigutavaid palasid, kui poleks kõike ülejäänut. Tugev tuleb olla rahvusvaheliselt, aga unustamata oma rahvast. Eesti rahvas elab oma ajaloo jõukamaid aegu, ka vaba aja poolest. Oleks hea, kui oluline ja mõjus osa sellest vabast ajast mööduks Eesti näitlejate ja muusikute mõjusfääris.

EMTA on nüüdisaegne ülikool koos uudsete õppekavade ja teadusprojektidega. Rahvusvahelist kogemust toovad nii välismaa tudengid kui ka õppejõud, lisaks põnevad rahvusvahelised teadusprojektid ja õpilasvahetused.

Nii nagu ütlesin seda Tartu Ülikooli rektori ametisse astumisel, tahan korrata ka nüüd: mulle tundub, et aeg oleks ülikooli uksed vabakuulamiseks avada juba gümnaasiumiõpilastele. Sedasi haakub ülikool varakult inimese ellu ja pakub talle tuge kogu aeg. Meie nimetame seda elukestvaks õppeks, noorem põlvkond ilmselt lihtsalt eluks. Neist vähestel on ootus, et omandatud haridus viib neid pensionini ja siis rohkem tööd teha ei tule. Seda innukamad on nad juba noores eas oma silmaringi laiendama ning suur osa ülikoolikursustest on tegelikult põnevad ja mingit pidi arusaadavad ka gümnaasiumiõpilastele. Elu muutub sujuvamaks, selged piirjooned hajuvad – see on kahtlemata ka võimalus ülikoolile olla kohal rohkemates punktides inimese elukaarel.

Mida rohkemate inimeste hingekeeli on EMTA kas või põgusalt puudutanud ka vahetult, mitte ainult teatri- ja kontserdikülastuste kaudu, seda lihtsam on hoida kooli huve otsustajate südames. Ehk ei tule siis tulevikus nii kaua oodata neid investeeringuid, mida kool vabaks hingamiseks vajaks.

Lugesin nädalalõpul Arvo Pärdi muusikast saadetud tekste. Seda imeilusat, pealtnäha kividele laokile jäetud merelinnumunade träpsulist mustrit meenutava, Arvo enda loomingulise käega kaetud raamatut. See kõnetas mind, mõeldes EMTA-le.

Mein weg hatte große stunden,

Stöße und schmerzen.

Mein weg hat gipfel und wellentäler,

Sand und den himmel.

Der meine oder der deine.

Minu teel oli suuri hetki,

Raskust ja valu.

Mu teel olid tipud ja tõusud,

Ta liiv. Ta taevas.

Minu tee. Ja sinu.

Edmond Jabès. Egiptuses sündinud, prantsuse keeles kirjutanud juudi soost kirjanik. Luuletus pärineb raamatusarjast „Le Livre des Questions“, aga Arvo kasutas tema luule saksakeelset tõlget. Küsimuste raamatutes tegeles Jabès kümme aastat järelejätmatult murega sellest, kuidas öelda öeldamatut. Öeldamatut, sest pole sünnis, või öeldamatut, sest pole sõnu. Sellest sünnib olulisi ja ilusaid mõtteid. Eesti kultuuriajaloos on öeldamatu ütlemisel läbi muusika, teatri, kunsti ja isegi sõna pikk ajalugu. Ka siis, kui kõike tohib öelda, on üht-teist lihtsam sõnastada laval, luules või muusikas. EMTA tee on meie kultuuritee, on meie rahva tee. Minu tee ja Sinu.

Tänan ära kuulamast,

jõudu tööle!

14

Nobelist Kurt Wüthrichi loengu sissejuhatuseks

12.09.2017

Lugupeetud professor Wüthrich!

Õnnitlen Teid südamest esimese Endel Lippmaa medali saamise puhul. Endel Lippmaa oli suurepärane teadlane ja Eesti Teaduste Akadeemia liige. Aga ta oli ka midagi enamat. Ta oli meisterlik, terava loomuga ja hämmastavalt veenev vaenlase koridorides liikuja. Ta suutis veenda nõukogude süsteemi oma ambitsioonikatele teadusprojektidele raha eraldama ja andis oma oskused ja teadmised Eestile üle ajal, kui neid tõesti vaja oli. Ta oli nende hulgas, kes suutsid sundida kommunistlikku parteid tunnistama, et Hitleri ja Stalini vaheline pakt, millele kirjutasid alla Molotov ja Ribbentrop, oli olemas. See oli oluline samm, kuna see tunnistus kummutas kommunistide levinud seisukoha, et eestlased ühinesid Nõukogude Liiduga vabatahtlikult.

Professor Lippmaal oli raudne loogika ning ta valdas rohkelt fakte, mis olid kenasti korrastatult tema peas või tema raamaturiiulil ja suures portfellis. Ta ei kõhelnud kunagi õigel hetkel raamatut välja võtmast, et oma vastaste ebakindlad argumendid ümber lükata. On selge, et tal oli suur mõju poliitilise debati kvaliteedi kujunemisele värskelt okupatsiooni alt vabanenud Eestis.

Ma olen rõõmus ja uhke, et austame viimaks tema mälestust sellega, et algatame medalitseremoonia traditsiooni, millega kaasneb ka loeng. Olen kindel, et see oleks talle rohkem meeldinud, kui kusagil vaikses ja üksildases kohas seisev monument. Talle meeldisid inimesed, arutelud, väited ja vastuväited.

Professor Wüthrich! Mul on hea meel, et just Teid valiti Lippmaa medali esimeseks laureaadiks. Nagu professor Lippmaa, tunnete ka Teie huvi tuuma magnetresonantsi vastu. Te mõlemad olete aidanud meil paremini mõista, kuidas elu tegelikult toimib. Teie töö on võimaldanud inimkonnal näha valkude struktuuri ja dünaamikat ilma neid nende loomulikust keskkonnast eemaldamata. Pean tunnistama, et inimesena, kes jälgib huviga arenguid biokeemias, kuid kellel pole selles valdkonnas suuri teadmisi, olen ma harva mõelnud sellele, kuidas me saame teada neid asju, mida ma teame, ja milline on näiteks eri valkude roll raku toimimises.

Lugedes Teie loengut ajast, kui saite Nobeli preemia, hakkasin mõtlema sellele, kui palju me oma kogukonna teadlasi usaldame. Kui ma näiteks loen, et membraanivalk suhtleb membraani mõlemal poolel üksi või koos teiste komponentidega, siis ei teki mul mingeid kahtlusi, kas ma ikka peaksin seda uskuma. Ma ei pruugi mõista selle aluseks olevat uurimistööd või mul pole piisavalt aega, et end sellega kurssi viia. Ma usaldan seda uurimistööd täielikult, sest see on avaldatud ja järelikult on teised teadlased selle üle kontrollinud. Ma usaldan seda seni, kuni tõestatakse vastupidist, kuna uute andmete kogunedes muutuvad meie arusaamad universumist ja mikrokosmosest.

Avalikkuse usaldus on hädavajalik, sest teadlased on liikunud inimeste, loomade ja bakterite toimimise uurimisel nii sügavale raku sisemusse, et nende avastused on muutunud palja silmaga nähtamatuks ja mõistusega hoomamatuks. Inimestel on kalduvus mitte uskuda ja usaldada seda, mida nad ei mõista või ei näe. Nad peavad uskuma, et usaldada. Ja teadlased peavad muretsema selle üle, et usk teaduslikesse meetoditesse ei kaoks. Vahel on see kõikuma löönud ja me kõik teame konkreetseid juhtumeid, kus inimesed on oma arusaamatust välja näidanud, mis on vähendanud ka usaldust teaduse vastu.

Professor Wüthrich! Ilmselt Te imestate, miks Teie loengu kuulamine ja ilusate piltide vaatamine, mis kujutavad keskmesse organiseeritud ja otstes vabalt hõljuvaid valke, pani mind mõtlema teaduslike meetodite usaldamise üle. Siin olevatel eestlastel on seda ehk kergem mõista. Meie ühiskond, maailma ainuke toimiv digitaalne ühiskond vajab, et turvaline isikutuvastus internetis toimiks. Me seisame silmitsi riskiga, mida ainult teadlased oskavad kirjeldada ja mille vigu suudavad kõrvaldada vaid selle aluseks olevat teadust mõistvad inimesed. Meie, ülejäänud, peame aktsepteerima seda, mida nad ütlevad. Poliitika kujundajad peavad valima parandusmeetmed, nende ajastuse ja rahastamise. Nad peavad valmistuma minimaalseks võimaluseks, et oleme sunnitud ajutiselt veebist lahkuma. Seda juhul, kui teaduslikult tõestatud riskid realiseeruvad enne, kui meil on võimalik selle ärahoidmiseks midagi ette võtta. Hiljem peavad nad oma otsuseid ja tehtud kulutusi õigustama, otsides samas lahendusi.

See on palju raskem, kui näiteks vulkaanipurske tagajärjel tekkinud kriisile reageerimine lennunduses. Siis suudab enamik inimesi riske mõista ja aktsepteerida, et riski vältimiseks tuleb ühiskonnal kulutusi teha. Digitaalse identiteedi turvalisuse probleemide tõttu saame ühiskonna väljapakutud lahendusi ainult siis toetada, kui me saame usaldada teadlasi ja nende kasutatavaid meetodeid riskidele vastamiseks ja lahendamiseks. See on oluline meie enda digitaalse ühiskonna tulevikule ja kõigi arenenud riikide inimestele. Paljud valitsused kardavad seda, mida nad ei tea, ning on seetõttu inimesed kübersfääri üksi jätnud. Nad keelduvad tagamast turvalisust, mille annaks inimeste võimalus end turvaliselt identifitseerida ja samuti riigipoolne garantii internetis olevatele koostööpartneritele. Me ei tea veel, millal saabub meie põneva ja huvitava, kuid paljude jaoks ka hirmutava olukorra õnnelik lõpp. Aga kui me teadust ei usalda, siis ei saagi see tulla.

Seepärast olingi ma sel nädalal nii lummatud Teie Nobeli loengu ilusatest taustapiltidest. Need näitavad inimestele, kuidas valgud tegelikult käituvad, kuidas elu tegelikult toimib, ning muudavad selle teabe kergemini usutavaks.

Annan nüüd sõna Teile üle, lugupeetud professor Wüthrich, austades professor Lippmaa mälestust.

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

15

Idapartnerluse kodanikuühiskonna konverentsil

25.10.2017

Lugupeetud kodanikuühiskonna esindajad! Lugupeetud valitsuste esindajad, kes te hoolite kodanikuühiskonna ja valitsuse koostööst!

Tervitan teid Tallinnas, Eestis, kus me loodame muuta oma ühiskonna sujuvalt toimivaks nii, et avalik sektor, vabaühendused ja sotsiaalse ettevõtluse sektor tegutsevad ühiselt meie inimeste hüvanguks.

Kui arenenud lääneriikide ühiskondi vaadata raudse eesriide tagant või uustulnukana, siis süsteem, kus kodanikud lihtsalt maksavad makse ning valitsus võtab kogu vastutuse kõigi protsesside, kõigi inimeste ja kõigi kogukondade eest, paistab atraktiivne. Kuid meie siin oleme aru saanud, et reaalses elus ei ole see keskpikas perspektiivis ja ammugi mitte pikas perspektiivis jätkusuutlik.

Jätkusuutlik on koostöö – kodanikuühiskonna ja valitsuse ühine tegutsemine. See teenib meie inimesi paremini: kodanikuühiskond ei hakka tegutsema enne, kui ühiskonnas on tekkinud mingi reaalne vajadus, ja seega on see täiuslik signaal valitsusele astuda omapoolseid samme, kui kodanikuühiskond on neist huvitatud. Kodanikuühiskond ei paku sama teenust 30 aastat järjest, kui see pole enam vajalik. Kodanikuühiskond reageerib õigel ajal ja just neile probleemidele, mis ühiskonnas on tekkinud.

Niisiis, valitsuse toetus kodanikuühiskonnale teenib inimesi lihtsalt kõige paremini. See võimaldab pakkuda õigeid teenuseid õigel ajal. Teenuste all pean silmas väga erinevaid tegevusi, mida kodanikuühiskond on valmis ette võtma.

See, kui inimestel lastakse ise mõelda ja ise enda eest hoolitseda, suurendab ka ühiskonna vastupidavust. See annab suutlikkuse märgata, tegutseda ja reageerida. See kasvatab ühiskonna enesekindlust, mida on raske alal hoida riigis, kes võtab endale kogu vastutuse ja püüab pakkuda kõiki lahendusi. Osalemine võtab ära hirmu tuleviku ees. Alaline kuulumine otsustajate hulka aitab mõista, kuidas ühiskond tuleb toime ebakindluse perioodidega, mida meil kõigil ette tuleb.

Meie oleme viimase veerandsaja aasta jooksul pidanud palju vaeva nägema, et teistele järele jõuda. Seetõttu on meil võimalus mõista seda varem ning vältida vohava ja jätkusuutmatu avaliku sektori ning selliste kogukondade kujunemist, mis ei suuda võtta vastutust omaenda tuleviku eest.

Et saavutada tõeline, sujuvalt toimiv 21. sajandi ühiskond, kus kõik osalised tegutsevad ühiselt, peame mõistma, et meie inimesed on valmis andma oma panuse ning ise kujundama ja arendama oma ühiskonda, kogukonda, küla, linna või isegi riiki.

Kas kodanikuühiskond ja valitsus on partnerid või konkurendid? See küsimus on alati aktuaalne. Teoreetikute ja praktikute vahel on sel teemal käinud tulised vaidlused ajast aega, ka tänapäeval.

Nende jaoks, kes pooldavad konkureerimisel põhinevat lähenemisviisi, on valitsus olemuslikult ebatäiuslik – mõne arvates koguni halbade kavatsustega – ning kodanikuühiskonna ülesanne on parandada valitsuse vigu ja hoida valitsust õigel kursil. Selle käsituse kohaselt ei oleks kodanikuühiskonda ideaalse valitsuse korral üldse vajagi. Kuni meil aga ideaalset valitsust ei ole, nähakse koostöös või mis tahes sõbralikus kokkupuutes valitsusega midagi, mis kahjustab kodanikuühiskonda, nii et see ei olegi enam n-ö tõeline kodanikuühiskond.

Partnerlusel põhineva lähenemisviisi pooldajad leiavad, et nii valitsus kui ka kodanikuühiskond on ebatäiuslikud; mõlemal on ainulaadseid tugevusi, aga ka puudusi. Koostöö võimaldab tugevused ühendada ja puudused ületada. Mõistagi ei saa seejuures läbi erimeelsusteta, mis on tegelikult elu loomulik osa. Nagu mis tahes partnerluses on neid sageli vaja, et areng oleks võimalik.

Eesti on kodanikuühiskonna ja valitsuse suhete mudeli jaoks valinud partnerlusel põhineva lähenemisviisi. Mulle meeldib kasutada väljendit „õmblusteta ühiskond“. Ma mõtlen selle all avaliku sektori, mittetulundusühingute ja ettevõtete paindlikku koostööd ühiskonnaelu puudutavate otsuste langetamisel ja nende ühisel rakendamisel. Olen täiesti veendunud, et see on kõige tõhusam, taskukohasem ja kõigi sidusrühmade jaoks ka kõige huvitavam viis, kuidas meie elu korraldada.

Enamiku maailmas elavate inimeste jaoks ei ole selline olukord kahjuks kaugeltki reaalsus. Ülemaailmne Kodanikualgatuse Ühendus CIVICUS avaldas hiljuti oma viimase ülevaate kodanikuruumi kohta. CIVICUS tõlgendab kodanikuruumi kui kolme põhiõiguse – ühinemisvabaduse, rahumeelse kogunemise vabaduse ja sõnavabaduse – kombinatsiooni. 185 riigi seas on avatud kodanikuruum olemas ainult 12% riikidest, sealhulgas Eestis. Samas elab 98% maailma rahvastikust riikides, kus kodanikuruum on piiratud (16%), takistatud (37%), allasurutud (18%) või isegi suletud (27%). Alates aprillist on hinnangud paranenud ainult kahe riigi puhul, kaheksas riigis on aga olukord halvenenud.

Ehk tasub heita pilk peale Eesti kogemusele. Kuidas me alustasime oma teekonda, mis Ameerika Ühendriikide rahvusvahelise arengu ameti USAID iga-aastase indeksi kohaselt on toonud kaasa nii avatud kodanikuruumi kui ka kõige jätkusuutlikuma vabaühenduste kogukonna enam kui 20 Ida-Euroopa riigi ja endise Nõukogude Liidu liiduvabariigi seas?

Nagu ka teiste reformide puhul, mille me oleme ellu viinud, sai siingi kõik alguse vajadusest. 1990. aastate teiseks pooleks oli meie majandus endiselt nõrk, kuid see oli juba niivõrd arenenud, et rahvusvahelised abiorganisatsioonid lõpetasid rahastamise ja me pidime oma kasinate vahenditega ise toime tulema.

Veelgi olulisem oli ilmselt aga see, et ühiskonnas ei mõistetud täpselt kodanikuühiskonna rolli tänapäeva demokraatlikus riigis. Iseseisvusliikumise ajal oli ülesanne ilmselge – muuta režiimi, taastada iseseisvus. Ent mida tuli teha pärast seda, kui demokraatlike valimiste kaudu oli valitud parlament ja valitsus?

Meie toonane väike vabaühenduste kogukond võttis vastutuse ja selge juhtrolli. Kuigi enamiku vabaühenduste jaoks oli ilmselgelt kõige tõsisem küsimus rahastamine (kuidas eelseisvatel kuudel jätkata oma teenuste osutamist), ei piirdunud nad ainult selle teemaga. Selle asemel arutati märksa laiemat ja elujõulise kodanikuühiskonna seisukohalt olulist teemaderingi, mis hõlmas õiguskeskkonda, taristut, suutlikkuse suurendamist ja avalikku kuvandit.

Mida saab teha vabaühenduste kogukond ise ja mida vajatakse valitsuselt? Hiljem Eesti kodanikuühiskonna arengu kontseptsiooniks kujunenud strateegia koostamise ja muutmise protsess kestis rohkem kui kolm aastat, enne kui see vabaühenduste kogus ja seejärel Riigikogus vastu võeti.

See kontseptsioon on jätkuvalt kodanikuühiskonna ja valitsuse partnerluse raamistik; selle alusel koostatakse ja hinnatakse tegevuskavasid, iga kahe aasta tagant korraldatakse Riigikogus avalik arutelu kodanikuühiskonna arengu teemal jne. Kõige tähtsam tulemus oli siiski mõtteviisi muutus. Selle kõige olulisemad elemendid on järgmised:

kodanikuühiskonda ja valitsust nähakse võrdsete partneritena, kes vajavad üksteist, et asjad saaksid parimal viisil tehtud;

arusaam, et muutus on kompleksne: asju, mida on vaja teha, pole kunagi ainult üks (näiteks vabaühenduste suurem rahastamine), vaid vajalikud on mitmed omavahel seotud tegevused; selle asemel, et lihtsalt esitada partnerile oma nõudmised, tuleb näha kogu pilti ning mõista erinevaid huve ja seisukohti;

juhtrolli võtmine: kurtmine oma partnerite üle ja soov, et nad oleksid teistsugused, ei vii kuhugi. Pigem tuleb endalt alati küsida, mida meie omalt poolt saame rohkem teha, et meie partnerid teeksid ühise eesmärgi nimel meiega paremini koostööd;

mitmekesisuse väärtustamine. Avaliku sektori vaatenurgast võib olla kodanikuühiskonda raske mõista ja vastupidi; ressursid, organisatsioonikultuur, toimimisviisid jne on erinevad (rääkimata erinevustest sektorite sees). Me ei peaks püüdma muuta partnerit endaga sarnasemaks, sest lõpptulemusena ei olekski meil siis enam mingit vahet. Peaksime tunnistama, et me vajame üksteist, ja nägema mitmekesisuses võimalust, mis aitab tuua avalikku sfääri mitmesuguseid ideid ja osalejaid.

Loodan, et meie lugu aitab teil leida oma inimeste ja ühiskonna jaoks sobivad mudelid.

Iga riik on omaette kultuur, iga kodanikuühiskond on ainulaadne ja kõik lahendused toimivad kõige paremini seal, kus need esmalt välja mõeldi. Ehk on teie jaoks julgustav, et see on võimalik ja seda saab teha SKT suhtarvu eri tasemete juures. Koostöösoov on rahast olulisem. Paljud rahaliselt jätkusuutlikud lahendused 21. sajandi ühiskonna saavutamiseks seisnevad partnerluses kõigi nende vahel, kes hoolivad.

Ma tean, et teie hoolite, ja ma soovin teile oma riigi inimeste teenimisel edu!

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

16

A. H. Tammsaare 140. sünniaastapäeva aktusel

30.01.2018

Käisin just eelmisel laupäeval vaatamas Andrus Kivirähki näidendit „Vaimude tund Koidula tänavas“. See on näidend armastusest, kuigi teeskleb end olevat kirjandusest ja kirjanikest. Aga usume korraks seda teesklust. Võtame seda tõesti nii, nagu pildis paistab. Siis on meil kaks kirjameest, on Tammsaare ja on Unt. Kaks kummitust, kaks vaimu. Aga nende kahe kummituse vahel on näidendis midagi olulist, mis neid ka teispoolsuses eristab. See on aeg. Unti mäletavad veel kõik. Milline ta oli. Maneerid. Mustrid. Vembud. Aeg ei võimalda Unti mängida teisiti, kui tema oli. Hea seegi, et välist sarnasust pole taga aetud, kummagi kummituse puhul.

Aga Kivirähki kirjutatud ja Tõnu Oja mängitud Tammsaare ei kummita nii, nagu oleks meil käsil saade „Tantsud tähtedega“. Me keegi ei võrdle Tammsaaret päris Tammsaarega, sest me lihtsalt ei tea, milline inimene tema täpselt oli. Ma otsisin Andruse pärast üles ja küsisin, kas tema arvates oli Tammsaare hea inimene. Andrus arvas, et oli. Paistis, et ka Tõnu Oja jaoks oli. Tammsaare hoolis.

Tammsaare kaasaegne kirjarahvas on ju iseendi tegemistest üsna palju kirjutanud. Me teame toonasest kultuuriskeenest üksjagu. Kes kuidas käitus, kuidas suhtus kolleegidesse, loomingusse, Eesti Vabariiki. Tammsaare olemus ei joonistu neis meenutusis mitte väga sageli välja, sest tema vist ei käinud väga kultuuriinimeste toonaseid radu, kindlaid kohvikuid ja kogunemisi pidi. Tervis oli kehva. Sõbrad olid ka teised, asisemat masti. Õiguskantsler Anton Palvadre näiteks. Olid need põhjused mis nad olid, aga Tammsaare on justkui eraldi, ei kuulunud rühmitusisse ega parandanud maailma koos teiste rahva seas armastatud kirjanikega.

Täna on Tammsaare ka kuidagi natuke eraldi. Ta on meile püha. Eestlastele on aga omane, et kui miski on väga väärtuslik, kallis ja peaaegu püha, selline reliikvia, siis me paneme selle ära, kappi, klaasi taha. Võtame välja ainult suurtel pühadel, kaitseme kõige igapäevase eest ja paneme pärast jälle padjale puhkama, kuni järgmise korrani.

Tegelikult oleks hoopis tore, kui Tammsaare oleks selline armas ja igapäevane, kõigile lähedal ja meie tegemistes natuke tuge pakkuv. Kui me vanaema klaasustega raamatukapi lahti teeme, seda vanade raamatute lõhna sisse hingame, sealt ühe Tammsaare võtame ja ta ikka veel täiesti uuena näivast ümbrispaberist päästame, siis pääseme sisu juurde. Ja tegelikult selgub, et Tammsaare pole mingi kaugeks jäänud ajastu kirjanik, keda tema kaasaegsedki inimesena väga hästi ei tundnud. Tammsaare on mitte ainult väga hea kirjanik, vaid äärmiselt lihtsasti loetav kirjanik. Klassik, see kõlab ju tänapäeva noorele inimesele nagu lihtsalt igav. Aga Tammsaare pole sugugi igav.

Ma ei räägi siin ainult kirjutamise stiilist või sellest, et Tammsaare on kaasakiskuv. Ta muidugi on ka kaasakiskuv, aga seal on veel midagi. Tammsaare kirjutab elu väga paljudest tahkudest. Me teame, kuidas tema nägi kooli, kirikut, armastust, abielu, surma, vabadust, meest ja naist. Kusjuures me saame seda teada kuidagi pretensioonitult, muuseas, läbi raamatute ja lugude kulgedes. Mitte nagu lugedes Voltaire’i filosoofilist sõnaraamatut, kuigi sarnase kogumiku saaks Tammsaare tekstidest kokku panna küll.

Tammsaare tunnustus omaaegsete poolt oli muu hulgas seegi, et tema raamatutest said kiiresti teatritükid. Teatriinimesed vajavad tekste, millel on kõla niipalju, et sealt midagi inimestele kohe meelde jääks, lendama läheks ja oma elu elama hakkaks. Teater tahab kirge ja nalja, värvikust ja kiiret kulgu. Keerulist mõttevoogu on raske lavastada nii, et see rahva saali tooks. Teatriinimestel on hea nina! Tammsaare dramatiseeringud tõid saalid rahvast täis. Tammsaaret näideldes lõid ja loovad edaspidigi näitlejad suuri rolle, mille järgi neid meenutatakse. Muidugi, tänapäevastel näitlejatel on raskem – iga uut loodud rolli tuleb ju võrrelda legendideks saanutega. Ja teadupärast on meile omane, et sellisel juhul kipume üle kuldama olnut ja vähem hindama olevat.

Sellegi kalduvuse vastu saame Tammsaarelt endalt rohtu. Ainus selge mõte, mis mind suvel Tammsaare „Tõe ja õiguse“ I osa filmi võtteplatsi külastades sõnastavalt külastas, kui keegi trupist mu käest ootamatult küsis, mis mulje on, oli just see – realism. Elu Vargamäel oli ränkraske. Väheste valikukohtadega. Tammsaare ei ilusta aega, millest ta kirjutab. See pole mingi alle-aa. Tammsaare loob oma karakterid armastuse ja kaasatundmisega, ta annab neile oma ajastule tüüpilised elud – suletud ringidena mõjuvad tegevusväljad, kust väljapääsu ei ole. Kui keegi saab raamatust noore ja ilusana minema, siis on tal lootust elada õnnelikult aegade lõpuni. Liisi ja Joosep läksid Vargamäelt alla ja seetõttu jääb lootus, et ehk kestis nende armastus igavesti ja elu oli ilus. Selle koha otsib Kivirähki näidendis kujutatud Tammsaare kiiresti oma teostest välja, kui seisab silmitsi tänapäevase noorega, aga tegelikult ükskõik millise lootuse ja armastuse ja ilusa elu usku noorega.

Nojah, keda teosest välja ei kirjutata, need vabastab surm. Mis jääb sünni ja surma vahele, seda on Tammsaare teostes palju – paralleelsed tegevusliinid, paralleelsed elud, kogu aeg sebib ringi palju rahvast, kellega vahetpidamata midagi ka juhtub. Kuid juhtub ikkagi ettearvatult, nii nagu nende sünni aeg ja koht on ette näinud.

Sellegipoolest on Tammsaare teosed täis armastust – Pearu leinab Krõõta ja teeb tema puusärgile tee siledaks, Põrgupõhja Jürka hööveldab puusärki surevale eidele ja meenutab kauneimaid aegu, Karin jookseb oma mehe pärast lõpuks trammi alla ja Katku Villu laseb end maha, sest ei vääri enda arvates Kõrboja Anna armastust. Aga see kõik ongi armastus, kuigi esitatud valusalt võimsas võtmes. Ega Tammsaare pole mõni Romain Rolland! Idealism, see viib ju lõpuks heroiliselt õudsete otsuste ja tegudeni! Tammsaare kangelased ei riku maailma ära oma ideede nimel, nad elavad rahulikult ja saatusest määratult ja lasevad teistel ka enamasti elada. Kui mõni kipub olema ideoloogiliselt pealetükkiv, siis karistab Tammsaare ta kindlasti ära.

Kuid tasakaalustamaks seda inimlikku kurbust, on Tammsaare teostes satiirilised kirjeldused pankrotimeistritest, seltskonnaprouadest, Pearu vembud või härra Mauruse kooli veidrad õpetajad, Pearu ja Mauruse monoloogid. Need on näideldavamad kui tänane stand-up.

Aga et sellest kõigest osa saada, tuleb lasta lahti mõttest, et Tammsaaret tuleb hoida klaasustega raamatukapis, vanade raamatute lõhnas, puutumatus ümbrispaberis ja sõrmejälgedeta. Nii, nagu meid lastena manitseti – raamatut tuleb hoida, ei mingeid hiirekõrvu, ammu siis paremate palade alla joonimist. Lugege oma Tammsaared kapsaks, noored, aga lugege! Seal on uskumatult hästi kõnetavat materjali igale põlvkonnale, keda vaevavad elu igavesed mured – noorena ilusamad, vanemana üha rohkem vaevadega põimitult. Loodetavasti pole ma selle soovitusega mitukümmend aastat hiljaks jäänud. Aga kui olen, siis tuleb loota, et Tammsaarest tehtaks rohkem värsket filmi kui vaid „Tõe ja õiguse“ esimene osa. Ainest, seda on lõputult.

Igasse ajastusse sobivat ainest, kusjuures. Okupatsiooni ajal oli keelatud raamatuid ja keelatud kirjanikke. Ka Tammsaare teosed olid valve all. See kontroll oli aga omamoodi paradoksaalne. Tammsaare teoseid oli lubatud vabalt lugeda, aga nendest ei tohtinud vabalt kirjutada. Tema teoste lugemine oli osa rahvusliku ellujäämise vaiksest ja järeleandmatust võitlusest.

Oma eluajal tegi Tammsaare tarmukalt tööd selle nimel, et tema teoste tõlked jõuaksid ka teiste maade lugejateni. Siis algas Teine maailmasõda ja lõppes kirjaniku enda elu. Edukalt alanud tõlketegevusele tuli järsk lõpp; näiteks tõlgiti Tammsaarelt hollandi keelde kolm romaani kolme aasta jooksul, aga alates 1941. aastast on Madalmaades valitsenud täielik vaikus.

Paari viimase aastakümne jooksul on täitunud Tammsaare suur, aga teostamata jäänud soov leida ingliskeelsest maailmast oma romaanidele hea ja professionaalne kirjastaja. 2014. aastal ilmus e-raamatuna „Truth and Justice. Andres and Pearu“. 2018. aasta Londoni raamatumessil näeb ilmavalgust raamatu trükiversioon.

Peaaegu samaaegselt ilmus „Tõde ja õigus“ tervikuna nii prantsuse kui ka soome keeles. Soomes ilmus terve monograafia meie rahvuskirjaniku loomingust.

Näete – Tammsaaret läheb vaja teistelgi rahvastel ja meiegi ajastul. Hoiame teda siis edaspidigi käepärast ja lähedal.

17

Lennart Meri konverentsi õhtusöögil

1.06.2018

Kallid Lennart Meri julgeolekukonverentsi korraldajad, kallid osalejad!

See võrratu nädal on peaaegu läbi saanud. Eesti jaoks on see olnud suurepärane nädal – n-ö julgeoleku-Woodstock, nagu keegi ütles. Ja nagu festivalide puhul ikka, on parimad jäetud kõige lõppu, et hoida tähelepanu ning panna meid ihkama rohkem. Niisiis, ma tänan kõiki, kes on viimase nädala jooksul aset leidnud sündmusi ja konverentse korraldanud. Ja ma tänan sind, Riina, et sa oled Lennart Meri konverentsi nii palju aastaid korraldanud, ning palju õnne sulle sünnipäevaks!

Maailm meie ümber pole peatunud sel ajal, kui meie istume siin, Tallinnas, ning arutleme küber- ja tavajulgeoleku teemade üle. Ukrainas on ainuüksi viimase nädalaga suurtükitules hukkunud neli inimest, nende seas üks 15-aastane tüdruk, ning veel 15 on saanud haavata. See ei ole külmutatud konflikt – see on sõda. Ja kuigi me tähistame Gruusia sajandat sünnipäeva, peame tunnistama ka seda, et kümme aastat – juba kümme aastat – ei ole me suutnud eriti midagi ära teha Gruusia territooriumide osalise okupeerituse suhtes. Me valime hoolikalt sõnu, nimetame kurja okupatsioonijoont Gruusias millekski muuks. Kui ma novembris küsisin ELi vaatlusmissioonilt, miks me ikkagi kasutame selliseid eufemisme nagu „administratiivne piirijoon“, siis ei osanud ta sellele küsimusele selget vastust anda. Ma tundsin neile kaasa, sest nad olid sunnitud jääma kindlaks kokkulepitud sõnavarale. Ametnik küll mainis, et grusiinid nimetavad seda „okupatsioonijooneks“. Miks ei anna me grusiinidele iga oma sõna ja žestiga vähemalt sedagi – tunnistame, et üks osa nende territooriumist on okupeeritud? Okupatsiooni nimetamine okupatsiooniks on miski, mida meie poliitilised eelkäijad oleksid kõhkluseta teinud.

Umbes kaks kuud tagasi avanes mul võimalus astuda ühe eelpaigutatud väeüksustes osaleva riigi, Suurbritannia uhiuue sõjaväe transpordilennuki pardale. Lennuk oli napilt paar tiiru maakerale peale teinud. Kõik oli 21. sajandist, välja arvatud mõned vanamoodsad kaardid, mis olid seal arvatavasti ainult ilu pärast. Nii et need kaardid olid vanad. Väga vanad, külma sõja aegadest pärit. Ja teate, isegi 26 aastat pärast okupatsiooni lõppemist liigutas mind sügavalt see, et need kaardid tegid kõigile kasutajatele ühe asja selgeks: Eesti – okupeeritud; Läti – okupeeritud; Leedu – okupeeritud. Mitte lihtsalt „Nõukogude Liidu osad“.

Kui me ei suuda välja mõelda, kuidas Gruusia osalise okupeerimise küsimust lahendada, siis olgem vähemalt olukorra tunnistamisel otsekohesed. Kui me ei suuda probleemile konkreetset lahendust leida, siis tuletagem vähemalt endale aeg-ajalt meelde – veidi laiemal skaalal kui Euroopa välisteenistus ja tema vapper vaatlusmissioon, mis on ainus, kes üldse hoolib sellest, mis Gruusias igapäevaselt toimub –, et see kuri okupatsioonijoon on iga päevaga üha kõvemaks kivistumas. Kõigepealt on tee ja siis ülesküntud riba – niiviisi muutub see ala üha raskemini läbitavaks. Venemaa kasutab ära meie oskust pöörata pea kõrvale ja mitte vaadata.

Möödunud nädalal viibisin ma Ukrainas. See on riik, mis on meid regulaarselt pahandanud, sest ta ei võitle korruptsiooniga piisavalt kiiresti. Me teame, et võrdsed tingimused kõigile ettevõtetele ning rohkem vabadusi väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete arendamiseks tagaksid sellele riigile paljutõotava investeerimiskliima. Selle kaudu käivituks kiire majanduskasv, mis põhineks riigi suurusel, tema loodusvaradel ja haritud tööjõul.

Ma ise olen korduvalt tundnud kannatamatust. Ja ometi näen ma, et Ukraina kodanikuühiskond annab lootust. Isegi kui meie ei näe seal eriti muutusi, tunnetavad nemad ise reforme ja arengu kiirenemist. Tervishoius, pensionisüsteemis, kohalike omavalitsuste võimestamises. Nii et ukrainlased ise on lootusrikkad. Seega on ka meil olemas hea põhjus oma usku ning lootust elus hoida. Nõudes samal ajal, et riiklik korruptsioonivastase võitluse büroo ja äsja loodud korruptsiooni vastu võitlemise kohus ning teised korruptsiooniga võitlemise organid saaksid vajalikul määral poliitilist tuge ja piisavalt raha.

Möödunud teisipäeval nägin ma vähem kui 30 kilomeetri kaugusel joonest, mis eraldab Ukrainat tema okupeeritud aladest, midagi niisugust, mis veenis mind kõige selgemalt selles, et me peame jätkama Ukraina toetamist. Ma istusin majas, mis pakub Ukraina sisepagulastele – neid on 1,5 miljonit – mitmesugust abi eluga hakkamasaamisel, kui nad on jäänud ilma oma kodust. Ainuüksi maikuu jooksul lisandus nimekirja 150 uut peret, kelle maja olid venelased puruks pommitanud. Aga see pole see lugu, mida ma tahtsin teile rääkida, kuigi ka see oleks igati jutustamist väärt.

Nii et me istusime ühes aias selles külas, mille nimi on Proliska ja kus inimesed on harjunud igal ööl mürsuplahvatusi kuulma, ning rääkisime inimestega. Mina ja Ukraina asepeaminister, härra Zubko. Inimesed on seal Eesti valitsusele ja ka teistele toetuse eest tänulikud, samuti on nad ELile rahalise abi eest tänulikud. Ja siis läks see vestlus ministri jaoks hapuks. Inimesed olid tõeliselt kurvad selle üle, kui vähe teeb Ukraina valitsus nende aitamiseks, õieti ei tee ta selleks mitte midagi.

Ma kuulasin, kuidas need naised ministrit nahutasid, ja äkki mulle koitis – ma kuulasin vabu inimesi demokraatlikust riigist nahutamas oma poliitilist juhti. Kartmatult nõudmas, et poliitikud oma tööd paremini teeksid. Siis ma mõistsin, miks see mind nii hämmastas. Kõigest tund aega varem olime teinud korduvalt katset rääkida inimestega okupeeritud aladelt. Need inimesed olid tulnud Ukrainasse pensioni järele või varusid täiendama. Nad ei tahtnud rääkida, isegi siis mitte, kui ühtegi kaamerat läheduses ei olnud. Nad ei tahtnud, et me neid näeksime. Nad ei julgenud meiega rääkida. Need olid inimesed, kes kartsid arvamust avaldada. Nende niigi raske elu võinuks sellest veelgi õudsemaks muutuda.

Muidugi olen ma sellise hirmu suhtes tundlik. Ma kasvasin üles Nõukogude Liidus ning mu ema ja vanaema tuletasid mulle pidevalt meelde, et vaba Eesti ei ole teema, millest võiks väljaspool perekonda rääkida. Isegi nendega mitte, keda ma pidasin koolis oma sõpradeks, sest Nõukogude Liidus ei võinud iial teada, kes on tegelikult su sõber. Kui ma sellist hirmu näen, kogen ma tuttavat tunnet minevikust. Need inimesed Ukraina okupeeritud osast elavad tõsise rõhumise all. Nad kardavad vabalt rääkida.

Nii et mida me ka ei arvaks Ukraina juhtimise kvaliteedist, on seal elavad inimesed vabad. See on suur asi. Selle peale võib üles ehitada majanduse, selle peale võib üles ehitada õigusriigil põhineva riigi. Kõik pole kadunud, kui inimesed võivad oma poliitiliste juhtide peale ilma repressioone kartmata vihastada.

Aga kõik võib olla kadunud, kui me unustame. Ignoreerime. Ei paku lootust ega paremat tulevikku. Paigutame esikohale oma majanduslikud huvid ja alles teisele kohale väärtused. Või lihtsalt tajume enda jõuetust, püüame jätta muljet, et siin, Euroopas, ei ole juba neljandat aastat sõda käimas. Hoidume kasutamast sõnu „sõda“ ja „okupatsioon“. Hoidume tunnistamast, et mõnikord võib rahvusvahelisel õigusel põhinevate lahendusteni jõudmine võtta kaua aega. Palju kauem, kui on meie enda poliitiline eluiga. Isegi sellel sajandil, kui meie inimesed nõuavad meilt, poliitilistelt juhtidelt, kiireid lahendusi.

Isegi kui meil pole pakkuda muud peale strateegilise kannatlikkuse koos vigade sõnaselge tunnistamisega, mida näeme õigusriigi ülesehitamisel sellistes riikides nagu Gruusia ja Ukraina, siis peaksime vähemalt seda neile pakkuma. Meie poliitilised eellased suutsid pakkuda seda Balti riikidele, ja seda tingimustes, kus Läänel oli okupeeritud rahvaste abistamiseks palju vähem ruumi. Nad ei saanud meile pakkuda ei vabakaubandust ega viisavaba reisimist, nagu meie saame täna pakkuda Ukrainale ja Gruusiale. Nad ei saanud meile pakkuda muud peale selle tagamise, et okupeeritud riikidest pärit varjupaigataotlejad said jääda elama vabasse maailma. Aga isegi sellest oli abi.

Meie saame Gruusiale pakkuda palju enamat. Me võime tunnustada seisukohta, et kui see riik tähistab oma esimest suurt ümmargust juubelit, väärib ta kaasamist meie aruteludesse ELi edasise laienemise üle. Laienemist ei tohiks piirata ainult Lääne-Balkani riikidega. See peaks hõlmama ka edukaid idapartnerluse riike, kes sooviksid samuti astuda meie sekka. See ei peaks olema kindlaks määratud tähtaegadega ja see peaks käima ettenähtud korra kohaselt. Range tuleks olla inimõiguste, demokraatia, vabaduste, õigusriigi suhtes. Ei mingit erikohtlemist sõja või muude raskuste tõttu, millega need riigid võivad maadelda. Kõik tingimused peavad olema täidetud. Aga lootus peaks olemas olema.

Ja mitte ainult nende jaoks. See on vajalik ka meie jaoks. Sest reeglitel põhinev demokraatlik ja liberaalne maailmakord saab püsima jääda ainult siis, kui lõpetame teesklemise, nagu ei avaldakski meile survet need, kes usuvad, et mõjuvõimsate huvid on palju tähtsamad kui inimeste ja rahvaste vabadus. Sest vabadus on tähtis. Minu näited puudutavad lagunevat impeeriumi ja tema meeleheitlikke katseid olukorda enda kasuks pöörata. On ka teisi, kelle suutlikkus oma kodanike ja teiste vabadusi piirata aina kasvab.

Vähim, mida me teha saame, on olla oma partnerite ja liitlastega avameelsed selles, kui palju lähemal me seisame kuristiku servale võrreldes selle sajandi algusega.

Lõppsõna tuleb Lennart Merilt, Eesti esimeselt presidendilt pärast meie iseseisvuse taastamist: „Eesti sõnum maailmale on lihtne: põhimõtetega ei tehta äri. Järeldus, mille valguses me nii usinasti oma silmi sulgeme, on lihtne ja julm: põhimõte, mida on üks kord reedetud, vallandab doominoefekti ning selle peatamine on siis palju keerulisem ja kulukam kui põhimõttele kindlaks jäämine.“

Tänan teid kuulamast.

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

18

Tema Pühaduse paavst Franciscuse visiidi puhul

25.09.2018

Teie Pühadus!

Mul on sügavalt hea meel tervitada Teid Eestis, ajaloolisel Maarjamaal, ajal, mil tähistame oma riigi sajandat aastapäeva.

Meie iseseisvusdeklaratsioon 24. veebruarist 1918 kuulutas kõigile kodanikele võrdseid vabadusi, vaatamata nende poliitilisele ilmavaatele, rahvusele või usutunnistusele. Usuvabadus on just üks selline kindel kalju, millel seisab meie demokraatia.

Meenutan siinjuures pea sada aastat tagasi toimunud vestlust Vatikanis. Vabadussõjas oma iseseisvuse eest võitleva Eesti diplomaat Kaarel Robert Pusta kohtus Eesti riigile tunnustust taotledes riigisekretär kardinal Pietro Gasparriga, keda huvitas muu hulgas ka riigi ja kiriku vahekord. Pusta rääkis täielikust usuvabadusest uues vabariigis, mille peale kardinal ütles rõõmsalt: „Siis oleme ju sõbrad.“

See sõprus on kestnud läbi aja, ka kõige raskematel aegadel. Püha Tool ei tunnustanud mitte kunagi Eesti okupeerimist ja te hoidsite kogu selle aja siinset apostlikku administratuuri täitmata poliitilistel põhjustel – sedisvacantia rerum politicarum causa.

Püha Tool pakkus oma moraalse ja poliitilise autoriteediga kommunismiikke all kannatavatele Euroopa rahvastele vaimset jõudu ja inspiratsiooni vabaks saada ning tuletas meelde apostel Pauluse sõnu kirjas roomlastele: „Ära lase kurjal võitu saada enese üle, vaid võida sina kuri heaga!“

Üle veerandsaja aasta on Eesti taas vaba. Selle ajaga on muutunud palju, kuid Eesti on alati kindlaks jäänud vabadusele, avatusele ja demokraatiale ning sellele on toetunud meie ühiskonna kiire areng. Kuid tuletan siinjuures meelde 25 aastat tagasi Eestit külastanud paavst Johannes Paulus II luuleridu:

„Vabadus – lakkamatu vallutus, seda ei saa lihtsalt omada. See tuleb kingitusena, kuid selle alalhoidmine on võitlus.“

Oma vabaduse ja inimõiguste eest peame seisma kogu aeg. Kui me seda ei tee, siis võime võita mõne muretu päeva, kuid saame väga mureliku tuleviku.

Enese peitmine maailma murede eest ei tee kedagi tugevamaks ja õnnelikumaks, sest kinniste uste taga kasvab vaid hirm, aga mitte kunagi loov ning kindlust pakkuv tulevik. Meie kõigi ühine vastutus on leida lahendused maailma muredele. Olgu need metsikuste ja sõja eest põgenejate kannatused, kliimamuutused ja rändeprobleemid või vaesus.

Kiirete muutuste ja majandusarengu perioodil ei tohi unarusse jätta kõige enam haavatavamaid – vaeseid, puudega, väga noori või väga vanu inimesi. Me peame meeles pidama, et majanduslik edu kohustab meid märkama ja aitama. Ehk kasutades Teie enda mõtet: „... rahval, kes ei hooli oma lastest ja eakatest, ei ole lootust.“

Teie Pühadus.

Kliimamuutustega toimetulek on meie ajastu otsustav küsimus. Me teame, kui selgelt on see seotud rändeprobleemiga. Kindlasti aitab kliimamuutusi tasakaalustada kiire tehnoloogiline murrang. Kuid see on vaid üks pool, sest tuleb tegeleda senise raiskava käitumis- ja mõtteviisi muutmisega.

Selles saavad eestvedajad olla ka kõige väiksemad riigid ja rahvad, sest meil on olemas vajalik mobiilsus kiireid muutusi läbi viia. Hea näide on Eestist alguse saanud ja üle-eelmisel nädalal üleilmseks maailmakoristuseks kasvanud „Teeme ära!“. See näitab, et väikesed saavad olla suured üleilmsete murede lahendamisel. Meie kõigi teha on see, millise planeedi me tulevastele põlvedele jätame. Eesti kirjanik Jaan Kaplinski on pakkunud raiskamisele vastu astumise sümboliks Assisi Franciscuse kuube, mida ta aina parandas ja ära ei visanud.

Lõpetaksingi Assisi Franciscuse sõnadega:

„Sinna, kus on vihkamine,

luba mul külvata armastust.

Kus on ülekohus – leevendust.

Kus on pimedus – valgust.

Kus on kurbust – rõõmu.“

Teie Pühadus, ma tänan Teid ja olen kindel, et meie sõprus jääb kestma üle aegade.

Palun Teid kõnelema.

19

Arvo Pärdi Keskuse avamisel

13.10.2018

Kallis Arvo!

Siit väga kaugel, teisel pool maakera, kuulasin tänasele mõeldes üle Sinu pala „Spiegel im Spiegel“, „Peegel peeglis“.

See Sinu nelikümmend aastat tagasi, sundlahkumise eel kirjutatud teos kõnetab tänases segadust tekitavalt mitmekesises maailmas võib-olla rohkem veel kui kunagi varem. Eriti siis, kui olla kodust kaugel.

Kuulasin ja mõtlesin sellele, kuidas päike samal ajal Eestimaa sügises punaseid vahtralehti välja valgustab. Vaatasin mõttes koduste mändide punetavaid tüvesid, kui sügisene päike enne liiga madalale vajumist nad korraks niimoodi helendama lööb, et vaikus muutub lauluks.

Spiegel im Spiegel. Kümme minutit dialoogi, küsimist ja vastamist, kordamist, järelemõtlemist, selgimist, aktsepteerimist.

Sinu muusika kaudu kogeme, et üks kaalutud heli peidab endas rohkem kui helide mass.

Mõistame, et vaikus kõnetab rohkem kui paljusõnalisus, et visa ühtlane astumine viib kaugemale kui rähklemine. Sinu muusika teritab me kuulmist, kuni nukrusest sulab välja helgus ning lein pöördub lohutuseks. Kaugusest saab soe lähedus.

Maakera pöördub ja kodu on ikkagi meiega, isegi kui tegelikult ei ole. Üksildasest hotellitoast saabki korraks kodune mets. Eestimaine soo. Vaade kuuri ukse kõrvalt pingilt üle välja, üle rauna, loojuva päikese poole.

Selles hingepeegeldamises on midagi, milles Sul ja Sinu muusikal on roll, aga mis päriselt saab igal kuulamisel uueks looks. Sõltuvalt kohast, ajast, meeleolust.

See üksainus pala on puudutanud miljonite selle planeedi inimeste südamekeeli, tuletanud meile meelde, et välise all on sisemine, et headus on olemas, et meelerahu on olemas.

Küllap on see pala paljusid pannud ka uurima, kus täpselt on Eesti.

Kuid väga palju olulisemana on see toonud arusaamist, et inimeste sisemised igatsused on universaalsed, samad igal pool. See lugu muutub igaühe enda looks, on küll jätkuvalt Sinu oma, aga helide vahele mahub nii palju tundeid ja mõtteid, et päriselt ei saa seda enam pidada ainult helilooja loominguks, mis kuulaja hinges toimub. Muidugi, tegelikult see on Sinu looming, mis kuulates me hinges toimub. Sa oledki sellest palast loonud me hingedes miljardeid variatsioone.

Muusika kõlab nii vargsi, nagu ei tahaks Sa kuulaja mõtteid üldse segada, ainult neid võimsamaks muuta, kuidagi olulisemaks ja eredamaks.

Meie kärarikkas rähklevas ajas saab see keskus siin olla paigaks, kus vaikimise ja peatumise mõtteid mõelda. Saab korraks minna maakeralt maha ja siis jälle tagasi tulla, Sinu juhituna, toetatuna, käest kinni hoides.

Kes meist ei vajaks muhedat ja sõbralikku Arvo Pärti enda kõrvale, kaval helk silmis, kui tekib tahtmine korraks maakera pealt maha astuda. Sinu käest kinni hoides võib enam-vähem kindel olla, et hetke möödudes saab jälle sellele pallile, mis on meie kodu, tagasi ronida. Pole hirmu, on rahu. Eemalt vaadates tundub me Maa ilus, puhas, rikkumata. Selline, nagu ta tegelikult enam pole.

Arvo, Sinu muusikastiili iseloomustamiseks kasutatakse sageli sõnu „helge nukrus“, samuti ingliskeelset fraasi „silence and stillness“.

Kallis Arvo, kui me eelmisel aastal selle keskuse valmimist – tahaks öelda kasvamist, nii orgaaniliselt sobitub see siia Lohusalu metsa alla – koos uudistasime, näitasid Sinu usinad abilised mulle seda, kuidas Sinu muusika on sündinud.

Paljud lood algasid sõnast, sellest, et kellelegi oli Sinu muusikat vaja. Sõnale järgnes vahel veel palju sõnu, enne kui kaustadesse rivistatud paberile ilmusid noodid. Ajas edasi liikudes moodustasid noodid teosest sõltumata alati kuidagi sarnase mustri – ikka seesama puhtus, tühjus, kordus.

Teose valmimisele lähenedes üha õhulisem, üha rohkem kuulaja mõtetele ruumi jättev – vähemasti nii mulle tundus. Õnneks sai edasi lapates iga teos ikka enne valmis, kui noodimärgid joonestikust päriselt kadusid.

Aga neid kaustasid vaadates oli ikkagi tunne, et kui saaks minna edasi, kaugemale, siis see juhtuks. Jääks puhas mõte, ei ühtki heli, aga see oleks ikkagi Arvo Pärdi muusika.

Ja siin täna selles Sinu muusika värskes kodus ei tundu sugugi võimatu, et Sa sellise loo kunagi kirjutad – loo, mis on nii peenetundeline, et ükski heli ei too kuulajat välja tema enda mõtetest, vaid ainult peegeldab kuulaja enda hinge.

Aga võib-olla on nii, et Sa ei peagi seda lugu üldse kirjutama.

See lugu on selles majas olemas. Siin mõnel rahulikumal hetkel istudes saab igaüks seda omas hinges ise vabalt kuulata.

Soovitan proovida.

Kui me siia Lohusallu tuleme, siis ootad Sa meid siin kindlasti.

Aga vahel tabad Sa meid mujal, ootamatult, keset töist argipäeva. Minuga on see juhtunud. Üks lugu. Esteloni suurepärane helisüsteem. Argipäev peatus, et minna edasi mõne minuti pärast. Ma ausalt ei tea, mitme. Ma ausalt ei mäleta, mis oli selle loo nimi.

Ma mäletan heledat lapsehäält laulmas suurte inimeste muusikat. Sinu muusikat. Küllap Sa teaksid, kus kirikus see oli salvestatud ja mis oli loo nimi. Stuudiosalvestis see igatahes ei olnud. Mulle on millegipärast meelde jäänud, et Sa mängisid ise sel salvestusel klaverit.

Väikesel lauljal oligi vist sellepärast julge laulda, et Sina olid sealsamas. Tema hääl kõlas rõõmsalt, enesekindalt, lapsele omaselt meie maailmas kahtlemata, selle laulu hetkes.

Maailm oli parim sellisena, nagu ta on.

Korraks oli minu maailmas kõik kristallselge. Asjad asetusid omale kohale. Peas tavaliselt ringi siblivad mõttesipelgad rahunesid ja võtsid ritta, nagu oleksid joondunud sellele Sinu kirjutatud kristallselgele, helidega kaetud, kuid ometi nii puhtale noodilehele. Minu silme ette kerkisid lehed Sinu noodiraamatutest, Sinu lugude sündimise kroonikast.

Mis edasi sai, ma ei mäleta. Küllap ronisid sipelgad tasapisi jälle noodilehelt maha, kristall tuhmus, lummus hajus, aga näed, siiski mitte päriselt. Midagi, mida ma kirjeldada ei oska, on alles. Tänaseni.

See on minu lugu Sinu muusikast. Igaühel on oma. Ma natuke kartsin Sulle seda kõike rääkida, eriti kui kogu Eesti rahvas kuulab pealt. Aga nüüd sai see siis öeldud.

Aitäh ära kuulamast, Arvo.

20

Euroopa haridusjuhtide konverentsil

18.10.2018

Tere tulemast Eestisse!

Ma olen väga uhke, et see konverents toimub sel aastal siin, Tallinnas. Kui ma ettekandeks valmistusin, paluti mul teile rääkida, miks on Eesti oma PISA testi tulemustega nii kõrgel kohal. Muidugi ei tea keegi lõplikku tõde, kuid arvan, et sellele küsimusele vastamiseks peaksime süüvima Eesti hariduse ajalukku.

Pärisorjusest vabanemisele järgnenud kümnenditel alustasid eestlased rahakogumist eesti lastele mõeldud kooli tarvis, mis jõuaks algharidusest kaugemale, keskhariduse tasemele. Te mõelge – need inimesed olid sajandeid olnud pärisorjad.

Nad olid saanud vabaks, olid saanud maaomanikeks. Ja ometi ei rahuldunud nad sellega, et nüüd võivad nad ise oma maade ja talude eest hoolitseda ning nende lapsed saavad oma pere heaks tööd teha. Nad mõistsid, et soovivad anda oma lastele midagi enamat – parema hariduse.

Väga oluline on märkida, et neis koolides käisid ka eesti tüdrukud. See oli iseenesest üsna tähelepanuväärne, sest tol ajal õpetasid meid saksa pastorid ja inimesed, kes polnud isegi eestlased, ning nad ei teinud seda eesti keeles.

Kuid see polnud meie riigis arutlusküsimus. Kõik mõistsid, et esmajärjekorras on vaja haritud inimesi. Haridust oli vaja anda ka tüdrukutele, sest tark rahvas sünnib tarkadest emadest. Miskipärast on eestlased seda alati teadnud.

Muidugi arutleti palju selle üle, kui kõrgele peaksid tüdrukud püüdlema. 20. sajandi alguses, enne kui 1918. aastal kuulutati välja Eesti Vabariik, pidid mõned professorid Tartu Ülikoolis, mille oli 17. sajandil rajanud Rootsi kuningas Gustav II Adolf, tulema toime protestidega selle vastu, et nad lubasid naisüliõpilasi õigusteaduse loengutesse. Eesti naised, kes polnud kunagi arvanud, et nemad haridust ei vääri, hakkasid samuti vastu.

Esimene naiskorporatsioon asutati 1920. aastal, kaks aastat pärast Eesti riigi väljakuulutamist. Selleks ajaks oli üliõpilasi naiskorporatsiooni alustamiseks juba piisavalt. Järgneva 20 aastaga kasvas naiskorporatsioonide arv Tartu Ülikoolis viieni. Viis naiskorporatsiooni aastaks 1940.

Kuid algus polnud lihtne. Näiteks rääkis mu vanaema mulle ikka, et tema kuulus esimesse naiskorporatsiooni nimega Filiae Patriae (isamaa tütred) ja kui õed selle rajasid, pidid nad alguses pikka piitsa kaasas kandma, sest meeskorporandid kippusid üsna agressiivselt kahtluse alla seadma neidude õigust akadeemilises elus osaleda. Aga nad ei andnud alla. Eesti Vabariik on alati soodustanud võrdsust hariduses. Nii tüdrukutele kui ka poistele.

See ajaloo õppetund selgitab, miks Eesti PISA testides nii häid tulemusi saab. Me oleme alati teadnud, et õigus haridusele on kõigi põhiõigus. Kõik vajavad haridust, ja isegi kui ühiskonnas toimuvad positiivsed muutused – te saate talu endale ja võite oma maade eest ise hoolt kanda –, siis sellest ei piisa. Ma mainisin oma vanaema, kes käis ülikoolis. Ta oli talupere kaheteistkümnes laps ja kaheksas tütar. Ja ometi jõudis ta ülikooli. See on asi, millest oleme aru saanud: haridus pere noorematele lastele, eriti neile, kellel pole suurt midagi pärida, on see, mis viib meie rahvast edasi.

21. sajandi alguses oleme samas kohas, kus on kõik teisedki. Niisamuti nagu kõik teised arenenud maailma koolisüsteemid, nii oleme ka Eestis valmistanud ette meie enda arvates optimaalsed õppekavad. Ja nagu kõik teised, pole ka meie osanud arvestada oluliste muutustega ühiskonnas.

Tehnoloogiline tsükkel on muutumas lühemaks. Kui võrdleme praegust aega 20. sajandiga, mil kujundasime oma koolisüsteemi selliseks, nagu see on praegu, siis kaks asja – hobuvanker ja petrooleumilamp – on igapäevasest kasutusest kadunud. Muu tehnoloogia on arenenud, muutunud tõhusamaks ja jõudsalt kasvanud. Minevikus oli tehnoloogiline tsükkel piisavalt pikk, et valmistada koolides suuremaid muudatusi tegemata ette ka meie lapsi ja isegi lapselapsi.

20. sajandil arvasime, et võime ka tulevikus samas vaimus jätkata. Kuid praegu näeme, et tehnoloogiline tsükkel on ülilühike. Mobiiltelefonid meie taskus tunduvad 5–10 aasta pärast primitiivsed. Paljud asjad, mille puhul arvasime, et need jäävad meiega pikemaks ajaks, on nüüd täiesti liigsed.

Me peame mõtlema, kuidas lapsi selleks järsuks muutuseks ühiskonnas kõige paremini ette valmistada. Üks asi on tehnoloogilise tsükli lühenemine, teine asi on globaalsus. Meie lapsed hakkavad elama ja töötama üleilmselt ning neid tuleb selleks ette valmistada.

Me ei mõtle selle peale, kui oma lapsi kooli saadame. Hiljuti küsisin oma 9-aastase neljanda klassi lapse käest: „Kaspar, kuidas sul inglise keeles läheb?“

Kõigis koolides kasutatakse neljandas klassis sama õpikut, mis sisaldab algajatele mõeldud tekste umbes selliste lausetega: „Mulle ei meeldi must koer, ma eelistan valget koera.“

„Kui paljud lapsed sinu klassis õpivad päriselt inglise keelt sellest õpikust? Ning peavad seda huvitavaks ja innustavaks?“ küsisin Kasparilt. Ta mõtles ja ütles: „Võib-olla üks.“

Ma küsisin: „Sina räägid inglise keelt vabalt, sest sa oled elanud teises riigis, aga kuidas on teistega?“ Ta vastas, et kõik räägivad inglise keelt, sest neil kõigil on oma lemmikjuutuuberid, kes enamasti räägivad inglise keeles – nii lihtne see ongi.

„Kas mõni oskab inglise keeles ka kirjutada?“

„Ei. Me ei oska kirjutada ja kirjutama õppimine on igav, sest tekstid, mida me peame kirjutama, on umbes sellised: „Minu koer on pruun. Mis värvi on sinu koer?“„

Nii et terve klassitäis lapsi meie hästi läbimõeldud õppekava järgi tegutsevas igati heas koolis – sest kõik koolid Eestis on väga head – igavlevad selles tunnis.

Ma küsisin: „Mida sul oleks vaja inglise keeles osata?“

Ta vastas: „Nojah, muidugi oleks vaja õppida kirjutama, aga see oleks palju huvitavam, kui need tekstid poleks nii igavad. Ja mõned minu klassist ei saa aru, et mõned sõnad pole viisakad.“

Näete, me peaksime õpetama neile, mis on inglise keeles ebaviisakad sõnad, mitte nii palju inglise keelt ennast. Me peaksime lähtuma teadmistest, mis neil on juba olemas. Innustama neid kõrgemale tasemele jõudma.

Inglise keel on ehk kõige selgem näide, aga mitte ainus. Lastele meeldib matemaatilisi probleeme lahendada. Olemas on ka eestikeelseid võrgulehekülgi, kus saab lahendada matemaatikaülesandeid, teha teste ja niiviisi õppida. Paljud lapsed teevad seda.

Mida me sellest järeldame? Meie lapsed käivad koolis teadmistepagasiga, mis ei vasta enam nende vanusele. Olukord on hoopis teine.

Laste tase võib olla väga erinev lihtsalt sellepärast, et ühte huvitab matemaatika, teist aga hoopis inglise keel. Ja ma olen märganud, et ka astronoomia on ala, mida lapsed internetist hea meelega õpivad.

Mida nende lastega koolis peale hakata? Kui jätkame nii, nagu poleks midagi juhtunud ega muutunud, siis satume minu arvates suure probleemi otsa. Sest juba praegu on siin Eestis, aga usutavasti ka mujal, mure sellega, et eriti poisid ei taha õppida, sest neil on koolis igav. Tüdrukud taluvad tunde, mis ei innusta, enamasti paremini, kuid see pole põhjus, miks neile peaks pakkuma tunde, mis ei innusta. Ma arvan, et tuleks kiiresti ära unustada see, et 7-aastaselt minnakse esimesse klassi, 8-aastaselt teise klassi jne.

Meil on vaja tagasisidel põhinevat õppekava, mis keskenduks rohkem igale lapsele ning oleks palju otsesemalt seotud lapse huvide ja õppetasemega. Kuidas seda teha? Ma pöördun praegu palvega kõigi siin viibivate eestlaste poole, aga võib-olla on teised riigid meist kiiremad ja jõuavad ette. Palun, me vajame vähemalt alg- ja põhikooli tasemele õppekava, mis sarnaneks arvutimänguga. See peaks olema arvutis ja sellises vormis, et laps saaks kontrollida oma teadmisi ja vastavalt tasemele leida ülesandeid, mis teda arendaks.

Jah, lastel oleks endiselt vaja teada enam-vähem samu asju, mida nad praegu vaeva ja igavusega 12. klassi lõpuks kõik ära õpivad. Aga nad peaksid saama seda teha mitte klassiruumis istudes ja end õpetada lastes, vaid pigem klassiruumis istudes ja juhendatud õpiprotsessis osaledes. Igaüks oma taseme kohaselt. Ma arvan, et see on ainus viis pakkuda meie lastele innustavat koolikogemust. Ja ilma et nii vanemad kui ka õpetajad peaksid koolis rahuliku õhkkonna hoidmise pärast hulluks minema.

Sest praegu ei saa ma oma pojale öelda muud kui: „Jah, ma tean, et see on igav, ja ma saan sinu piinast aru, aga ma ei saa mitte midagi teha.“ Ja taas, palun ärge saage minust valesti aru: ma ei taha seda välja tuues meie õpetajaid solvata.

Hoopis vastupidi. Ma esitan üleskutse otsustajatele, kelle seas on ka meie õpetajad, koolidirektorid ja haridusministeeriumis töötavad inimesed – andkem meie õpetajatele vahendid, mis võimaldaksid meie lastel kogeda tagasisidel põhinevat õppimist, mille käigus nad saaksid areneda. Sõltumatult, õnnelikult, koos oma klassikaaslastega, kuid õppides täiesti erinevaid asju. Sama peaks kehtima ka keelte õpetamise kohta. Neist saavad maailmaränduritest kodanikud. Neil on vaja osata paljusid keeli, kuid üks kool õpetab kolme keelt, võib-olla nelja. Taas – meil on tänapäeval olemas imelised vahendid, mis võivad lapsi internetipõhise õppega aidata ja pakuvad palju rohkem keeli, kui ükski kool Eestis või kusagil mujal praegu pakkuda suudab. Keeleõppeprogrammid, mis põhinevad keelekümblusel ja ‑kontaktidel, on näidanud oma väärtuslikkust. Õpilased, Eesti lapsed, või ka Prantsuse või Soome lapsed saavad kõik kasutada õppimiseks sama programmi. Aga õpetajad vajavad neid vahendeid kohe, sest muidu kaotavad meie lapsed koolis käimise vastu huvi.

Mõned inimesed usuvad endiselt, et peaksime piirama laste ligipääsu uuele tehnoloogiale. Mina usun, et ei pea, sest see tehnoloogia on tulevikus meie seas ja meie ümber veel palju arenenumates vormides kui praegu.

Tegelikult peaksid lapsed õppima, kuidas tulla toime tehisintellektiga. Ma toon ühe näite, kus inimesed ei teadnud, kuidas suhtuda robotisse meie keskel ja kui ebaõiged võivad olla ootused robotitele. Euroopa Liidu Nõukogu eesistumise ajal sõitis meil siin ringi pakirobot, mis jagas kommi. Inimesed märkasid teda ja kuna robot nägi armas välja, tahtsid temaga pilti teha. Mis te arvate, kas nad astusid roboti ette ja tegid pildi ära? Ei, nad ütlesid talle: „Tule siia,“ nagu nad räägiksid koeraga. Animistlik instinkt käib meie mõistusest üle. Ja need olid väga targad inimesed!

Selliseid algoritmi ja kitsa tehisintellekti esinemisvorme on üha rohkem. Robot on tark ühe kindla ülesande täitmisel, kuid igas muus mõttes inimestega kohanematu. Meie lapsed peavad oskama sellises maailmas liigelda. Muidugi ei saa me neile anda täpseid tehnilisi oskusi, aga vähim, mida teha saame, on lõpetada tehnika või tehnoloogilise arengu süüdistamine selles, et meie lapsed ei taha enam koolis käia. Traditsioonilises mõttes.

Me peame uued tehnoloogiad omaks võtma. Me peame näitama, et see aitab lastel saada paremat haridust, ja innustama neid haridust omandama. See valmistaks neid ka ette eluks, kus tuleb suhelda masinatega. Selliste masinatega, mis on mõne koha pealt väga targad, aga samas sotsiaalselt äärmiselt kohanemisvõimetud. See aitaks vältida animistlikku instinkti. Et nad ei prooviks rääkida robotiga, kes pole mõeldud selleks, et temaga räägitaks. Kui me räägime lastele kogu aeg, et iPad on halb, siis sellist loomulikku mõistmist ei tulegi.

Peame tooma koolidesse aina enam väikseid roboteid. Olen näinud Eestis esimeses klassis pisikesi putukalaadseid roboteid, mida saab programmeerida järgnema rohelistele, punastele või kollastele punktidele. Just nii peaks seda tegema. Igal lapsel on õigus sellisele maailmale. Ja teate, mis? Kardetavasti õpetame endiselt neile vanamoodsaid asju.

Kui tehnoloogia võtab üle igavad tööd, siis jääb alati üks valdkond, milles meie, inimesed, oleme suurepärased. Sellest saab meie töö tulevikus – inimeseks olemine.

Ma usun, et varsti töötab vähemalt 80% meie tööjõust aladel, mis eeldavad empaatiat teise inimolendi suhtes. Kõike muud võivad teha masinad, aga empaatiline olemises oleme meie parimad. Me peame õpetama oma lastele, et hoolimata sellest, millist tehnoloogilist taset me koolides rakendame või millega nad suureks saades kokku puutuvad, on oluline olla hooliv inimene, aus ühiskonna liige ja enesekehtestamise oskusega isiksus. Nii tagame, et nad on suutelised iseenda ja oma sõprade eest seisma, suhtudes samas lugupidavalt ka teistesse inimestesse – need on väärtused, mis ei aegu.

Jah, me kasutame kõiki praeguse aja huvitavaid tehnoloogialahendusi ja tunneme puudust mõnest uuest, alles tekkivast, kui loome oma uut kooli, mille aluseks on tagasiside ja sõltumatu õppimine.

Ma arvan, et minu lapselapsed, kes praegu on 2 ja 4 aastat vanad, satuvad kasvades ühte kahest olukorrast. Üks on selline, kus õnnelik inimkond kasutab imelist tehnoloogiat, mis on ühtlasi keskkonnasäästlik.

See on maailm, milles nad vajavad kõiki neid oskusi, millest me praegu rääkisime, ning ennekõike võimet olla hooliv inimolend, kes suhtub lugupidavalt kõigi õigustesse ja suudab seista enda õiguste eest.

Teine võimalus võib olla palju hullem – selline, kus meil tuleb toime tulla kliimamuutustest tingitud probleemidega. Küll tehnoloogia abiga, kuid olukorras, kus maailm ümberringi pole nii sõbralik, kui me oleme lootnud. Suutlikkus kujutada end teise inimese nahka ja olla empaatiline, võtta arvesse teise inimese vaatepunkti ja teisi mõista on ohtlikus maailmas veelgi tähtsam.

Nende mõtetega usaldan ma oma laste ja lastelaste tuleviku kõikjal maailmas teie kätesse, sest ma tean, et meie tulevased lapsed töötavad ja elavad globaalsemalt kui eales varem.

Soovin teile edu.

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

21

Konverentsil „Sajand Eesti Vabariigi riigikeelt“

24.01.2019

Austet keelesõbrad!

Eesti keele senised sada aastat on olnud väga eripalgelised. Ühelt poolt ülevad: loodi eestikeelne ülikool ja eesti keelest sai riigikeel, kui nimetada vaid paari olulist algust paljude seast. Oleme saanud vabalt vaielda oma keelepoliitika üle ning iseseisvalt langetada keeleotsuseid okupatsiooni eel ja alates iseseisvuse taastamise ajast.

Kuid olid ka väga kriitilised ajad, mil pidime oma keelt väga pika aja kestel kaitsma väljastpoolt tuleva tugeva surve eest. See aeg koondas meid taas kokku oma keele juurde. Mõtleme kas või sellele, kui suur üldrahvalik ettevõtmine oli keeleseaduse tegemine kolmkümmend aastat tagasi.

Möödunud aastasada on kujundanud meie tänaseid hoiakuid, neid kogemusi tuleb meeles hoida, kuid nendesse ei tohi ka liialt kinni jääda.

Keelel on meie komberuumis kandev osa. Iga väikese rahva jaoks on just oma keel kõige olulisem eneseteostuse ja enesetunnetuse vahend. Rahvas võib küll olla väike, kuid keel ei pruugi seda olla, kui soovitakse ja suudetakse oma keelt laialdaselt ning kõikjal kasutuses hoida. Suurena hoida. Eesti keel ei ole väikene keel, väikeseks saame ta muuta ainult ise oma hoolimatusega, keele kasutusvõimaluste vähendamise ning seeläbi keele väärtuse ja väärikuse kahandamisega.

Kui me tahame kaitsta ja edendada oma keelt ja kultuuri, peame mõtlema sellele, kuidas üha üleilmastuvas maailmas, kus kõiksugu nutiseadmed on elu igapäevane ja loomulik osa, saaks eesti keele õppimise teha lastele võimalikult kättesaadavaks ja huvitavaks. Kuidas äratada ja hoida lastes rõõmsat uudishimu eesti keele vastu. See võib tunduda raske ülesandena, kuid me ei tohi sellest mööda vaadata.

Lastele on kogu maailm kättesaadav niipea, kui nad õpivad ekraani silitama. Juba praegu kasutavad lapsed õppimiseks palju internetti, teeme selle siis nende jaoks põnevamaks ja mitmekesisemaks. Meil on olemas imelised vahendid, mis võivad lapsi internetipõhise õppega aidata.

Kui jääme oma keele digivõimaluste arendamisel ajast maha, siis võib selles peituda suurim oht eesti keelele lähima sajandi kestel. Eesti keel ei ole täna veel suur digikeel, teeme siis selle suure hüppe!

Seejuures on oluline, et eestlased lähevad laia ilma ja tulevad sealt tagasi. On rändamise aeg. Me peame pakkuma eestikeelset kooli, ükskõik kus maailma nurgas ei asutaks. See aitab hoida Eesti lapsi eesti keele juures. Hea ja ilusa eesti keele juures. Ilmavõrgust peaks olema kättesaadav kogu kool, kuni gümnaasiumiastmeni välja. Seal saaksid lapsed vabalt omandada uusi teadmisi ja neid ka testida. Tuletan siinkohal meelde Peeter Põllu mõtet juba 95 aasta eest: „Iga õppetund olgu keeletund.“ Ehk siis, peame muutma võimalikuks eesti keele säilimise emakeelena igal pool laias ilmas erinevate internetipõhiste ainetundide kaudu. See kõik teeks lihtsamaks õpetajate töö Eestis ja siit väljaspool, kui neil on olemas vajalikud õppeprogrammid, mis aitavad õpetada eri aineid just eesti keeles ja igas maailma nurgas asuvatele õpilastele.

Eesti keel ja eesti keele õpetamine aitab kokku õmmelda ka minevikust pärit lõhe meie eri rahvusrühmade vahel ning tuua meie komberuumi siia asuvad inimesed. Tänapäeva Euroopas elavad ju miljonid inimesed riikides, kus keelekeskkond erineb nende kodusest keelest ja kus on igati loomulik, et riigikeeles hakatakse õppima juba haridustee esimeses astmes – lasteaias. Kooliealiseks saades on laps juba oma asukohariigi keele- ja komberuumiga tuttav ning sellega kohanenud. Koolis ja oma hilisemas elus saavad nad olla juba igati võrdsed nendega, kelle kodukeel ja koolikeel ei erine. Nad on ehk isegi veidi paremas seisus, kuna nende keelte valik on laiem ja ilmaruum selle võrra rikkam.

Peame Eestis aitama teise kodukeelega lastel riigikeele, eesti keele selgeks saada juba lasteaias. Alati ei pea hakkama pikalt ette valmistama kõiksugu metoodikaid, hakkame alustuseks lastega lasteaias suhtlema eesti keeles ja keel hakkab tulema, lapsed on taibukad ja õpivad kiiresti. Ning ärme palun korda seda vana ja tüütut arvamust, et eesti keel on üks väga keeruline keel. See ei ole nii, näeme vastupidiseid tõendeid sellest pidevalt. Seda kõike nägin kenasti toimimas Sillamäel, kus eestlasi on vähem kui Luksemburgis. Pääsupesa lasteaias ei ole eesti kodukeelega lapsi, kuid kõik lapsed suhtlevad toredasti eesti keeles ja saavad hea ettevalmistuse astumiseks sealsesse eestikeelsesse põhikooli.

Kui me seda rada ei vali, siis raiskame tohutult laste aega ja kogu Eesti ühiskonna ressurssi. Sellisel juhul on kaotajaid palju ja võitjatele ei lähe korda Eesti hea käekäik, pigem vastupidi. Muidugi peab siit edasi mõtlema sellele, kuidas iga Eesti kooliealine laps saaks minna eestikeelsesse kooli, et olla piisavalt sees siinses kultuuriruumis. Õpetajate puudus seal, kus neid parasjagu kõige enam vaja, on kindlasti mure, millega tegeleda. Kuid tooksin siin veidi ulja näite Soomest, kus Üleilmakooli kuus õpetajat käivad tunde andmas Vantaa kahekümnes koolis. Ehk on ka kodumaal nutika planeerimise ja mõistliku tasustamisega võimalik sellest head eeskuju võtta.

Riigikeelel on ülimalt oluline osa meie suhtluses riigiga ja riigi mõistmises. Eesti keeles on kogu meie õigustik ja eestikeelne on meie avaliku sektori komberuum. Sellest komberuumist arusaamise puudumine võib viia arusaamatuste ja kurbade tagajärgedeni. Rääkisin sellest eelmisel sügisel Ida-Virumaal töötades ja teate, sealsed inimesed said sellest aru ja ma loodan, et mõnes sealses volikogus ei ole peatselt vaja enam dokumente edasi-tagasi tõlkida. Valmisolek on sealkandis olemas ja inimesi tuleb julgustada, mitte teha iga väikese keelevea kohta kohe teravat märkust. Kuid riigist arusaamisel on ka teine pool. Riigi enda arukus suhelda kodanikega heas ja selges eesti keeles, et inimesed ei eksiks bürokraatlikusse sõnametsa. Riigikeelne tekst peab olema arusaadav ja see on kõigi seadusloojate ning ametnike kohustus. Kindlasti saab siin appi tulla kogu meie keelepere. Pakkudes näiteks tuge selles, et Brüsselis tõlgitavad dokumendid oleksid selges ja kenas eesti keeles.

Eesti keel kestab siis, kui oleme ise valmis panustama eesti keele jätkamisse kultuurkeelena. Ilma eestikeelse kõrghariduseta ei ole eesti keelel tulevikku. Kui veidigi keerulisemate valdkondade eesti keeles õpetamise mugavusest või hetkekasu nimel unarusse jätame, hakkab keel vaikselt taanduma. Lisaks kaob siin elavatel muud keelt emakeelena kõnelevatel inimestel igasugune vajadus ja huvi õppida eesti keelt, sest avalikus ruumis saab ka muud moodi hakkama.

Tuletan meelde Tartu Ülikooli kuraatori Peeter Põllu mõtet eestikeelse ülikooli avaaktusel 1919. aasta detsembris: „Ülikool on rahvuslik kultuuriistandus: osanik üleilmses rahvusvahelises teaduslikus ühispüüdes, ei saa ta ennast lahti kiskuda oma ümbrusest, mille nähtusi ta kõigepealt peab valgustama, mille noorust ta esmajoones peab kaasa tõmbama…“ Ehk siis: peame leidma mõistliku tasakaalu nii, et eesti keele positsioon ei kannataks, vaid vastupidi, tugevneks.

Sellega on otseselt seotud ka meie teaduskeele terminoloogia arendamine, milles kaasalöömine peaks olema igale oma valdkonna teadlasele auasjaks. Nemad tunnevad oma valdkonda kõige täpsemini ning olen päris kindel, et nad soovivad oma tööd arusaadavalt selgitada ka oma kaasmaalastele. Keelerahvas saab olla heaks abiliseks.

See kõik kokku on meie keele väärtustamise küsimus. Kui me ise oma keele tähtsust ja võimalusi vähendame, jõuame kindlasti üsna kiiresti sinnamaani, mida kirjeldas väga selgesti Kristiina Ehin luuletuses „Matiseis“. Kui mõni eesti tudeng soovis loovkirjutuse arvestustööd teha inglise keeles ja tema õppejõuna seda ei lubanud:

Üliõpilane noogutab kuulekalt aga vaatab mind lahkudes vaenuliku pilguga nagu sunniksin teda kandma väikseks jäänud kingi.

Ärme tee eesti keelest väikeseks jäävaid kingi ja ärme kahanda oma keele positsiooni ja ligitõmbavust.

Lõpetuseks, head sõbrad, tahan meenutada Juhan Viidingu tänase keelepäevaga seoses väga asjakohast soovi:

Jõudu tööle see on igivana soov

Jõudu tööle see on imeline soov

Selle soovi sees on hää ja sügav hool

Lase kõlada sel soovil Meistri pool

Jõudu tarvis see on igivana vastus

Jõudu tarvis see on ainuline vastus

See on töö ja vaeva tasakaalukeel

Lase kõlada tal veel ja veel ja veel

OSA IV

KÕNED MUJAL

22

47. rahvusvahelisel St. Galleni juhtimiskonverentsil Šveitsis

3.05.2017

Lugupeetud juhataja härra Peter Voser, lugupeetud Šveitsi Liidunõukogu liige Johann Schneider-Ammann, kõrgeausused, auväärt külalised, lugupeetud ISC meeskonna liikmed!

Tänan teid selle konverentsi korraldamise eest!

Eesti presidendina esindan maailma ainsat digiühiskonda, millel on oma riik – selle moodustab kogu Eesti elanikkond ehk kokku 1,3 miljonit inimest.

Meie ühiskond on teinud läbi suure murrangu, et kodanikel ja ettevõtetel oleks igakülgselt digitaalne keskkond suhtlemiseks nii riigiasutuste kui ka erasektoris tegutsevate partneritega. On aga tähtis meeles pidada, et seejuures ei ole Eestis tuldud välja uue tipptehnoloogiaga. Kõik tehnoloogilised lahendused, mida me kasutame, on mujal maailmas järele proovitud – peamiselt erasektoris – ja end igati õigustanud. See on odavam ja usaldusväärsem suund. Osa sellest põhineb koguni avaandmetel, nimelt meie e-hääletamise süsteem, nii et kõigil oleks võimalus püüda seda häkkida, aga aastate jooksul pole keegi veel sellega hakkama saanud.

Eestlaste murranguline uuendus ei ole mitte tehnoloogia, vaid miski muu – silla ehitamine ettevõtete ja riigi vahele, et aidata inimestel, nii noortel kui ka vanadel, saada kasu pakutavatest digiteenustest. Eestlastel on juba 17 aastat olnud digitaalne isikutunnistus, mille abil nad saavad allkirjastada dokumente, sealhulgas eraõiguslikke lepinguid, ja neid ajatempliga varustada, kasutada tervet hulka avalikke teenuseid, maksta trahve ja makse, teha päringuid registrites, muuta teenusepakette ja saata krüptitud e-kirju.

Pole olnud kerge panna eri põlvkondade esindajaid seda kasutama, kuid tänu Tiigrihüppe sihtprogrammi raames järjekindlalt pakutud koolitustele tuldi sellega toime ka vanemaealiste seas, kes mõistsid peagi, miks on näiteks pensioniametiga parem ajada asju arvuti teel, mitte sõita bussiga kohale. Isegi kui algusaastatel oli arvuti sageli käepärast ainult külaraamatukogus, võttis sinna minek ikkagi märksa vähem aega kui linnasõit.

Kõik ID-kaardid on alates 2001. aastast seotud digitaalse isikutunnistusega. Digitaalne identiteet omandatakse sünniga, automaatselt ja nagu muuseas – arstid lihtsalt sisestavad vastsündinu andmed tervishoiu andmebaasi ega peagi rohkem midagi erilist tegema. Nad täidavad sel hetkel rahvastikuregistri ametniku ülesandeid seda ise märkamata! Pärast seda saavad vanemad oma ID-kaardi abil anda lapsele, kellel on digitaalne identiteet juba olemas, ka nime. Kui nad soovivad, võivad nad seejärel juba sünnitusmaja palatis esitada avalduse sotsiaalteenuste saamiseks, taotleda lasteaiakohta jne. Uus digiühiskonna kodanik ongi sündinud.

Nii avalikus kui ka erasektoris kasutatakse turvaliseks identifitseerimiseks ühte ja sama süsteemi X-tee, tänu millele on võimalik pakkuda lugematul hulgal teenuseid. Nüüdseks on osa neist teenustest kättesaadavad ka teiste riikide kodanikele – e-residentidele.

Digilahendustele üleminek pole olnud sunniviisiline. Ent kuna need lahendused on lihtsad, odavad ja kättesaadavad, on nende kasutamine nüüdseks iseenesestmõistetav. Ja need peavadki olema lihtsad, odavad ja täiesti töökindlad, mitte liiga uuenduslikud ega ka alles katsetamisjärgus. Need ei olegi seda. Need on kõigile kättesaadavad ja toimivad alati. See näitab, et ühiskonna jaoks tervikuna võib tehnoloogia suuremahuline kasutuselevõtt, isegi kui ei ole tegu oma ala viimase sõnaga, tasuda end rohkem ära kui väheste käsutuses olevad tõeliselt uuenduslikud lahendused. Te kõik olete seda ise kogenud – miljonite inimeste elu on muutnud paremaks taskukohased autod või pesumasinad, mitte aga ekspeditsioonid Kuule. Seda on ühiskonna digiteerimisel oluline meeles pidada.

See, et meil pole vaja minna riigiasutustesse kohale, aitab hoida kokku 2% riigi SKTst. Samuti on Eestis jäänud alles võrdlemisi vähe pangakontoreid. Ka postkontorite asemel on nüüd hoopis pakiautomaadid. On tavaline, et saadetise kohalejõudmisest annab teada mobiiltelefonile saabunud lühisõnum. Ehk märkasite, et ma ei räägi enam avalikest teenustest. Inimeste mugavus ja soovimatus järjekorras seista aitab ettevõtetel suuresti kulusid kärpida tänu automatiseeritud lahendustele ja seejuures ei tule neil muretseda klientide kaotamise pärast.

2% SKTst on väga suur sääst ning see tuleb eeskätt kasuks tavainimestele ning väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele, kes ei saa endale lubada suuri halduskulusid, et kontrollida oma äripartnerite identiteeti, suhelda ametiasutustega või kasutada riiklikke andmebaase. Sel kõigel on oma osa ka tõsiasjas, et Eesti paigutati juba 2006. aastal IMFi edetabelis jõukate riikide hulka. Me ise peame oma sissetulekutaset endiselt keskmiseks, võrreldes Põhjamaade omaga, kuid üldjoontes on meil läinud üsna hästi, arvestades, et olime 1991. aastal Nõukogude okupatsiooni alt vabanedes vaene rahvas.

Nüüd, kui olen selgitanud, kuidas digitaalse murrangu läbi teinud ühiskond toimib, tuleksin teiste silmapiiril terendavate küsimuste juurde, kus tehnoloogia rakendamine omakorda põhjustab uusi murranguid.

Keskendun neist kahele: esiteks tuleviku töökohtadele ja teiseks millelegi, mida mulle meeldib nimetada Alice´i Imedemaa probleemiks.

Niisiis tuleviku töökohad. Tööstussektoris kaovad töökohad tõepoolest kiiresti ning ma kuulen kummalisi arvamusavaldusi, et peaksime seepärast kehtestama kodanikupalga ja selle rahastamiseks maksustama robotid. See kõlab üsna absurdselt. Ma kahtlen, kas riigid oleksid lõiganud tööstusrevolutsioonist täit kasu, kui oleksime maksustanud traktorid ja maksnud kodanikupalka kõigile, kes põllumajanduses oma töökohtadest ilma jäid. Pole kahtlustki, et selline üleminek oli enamiku inimeste jaoks sotsiaalselt keeruline ja läks kalliks maksma, kuid seda seepärast, et haridus, tervishoid ja muud sotsiaalteenused, mis on meile tänapäeval kättesaadavad, olid tollal puudulikud. Alamkeskklassi ja vaeste jaoks, kel tuleb nüüd seista silmitsi tööhõive langusega tööstussektoris, pole seekordne muudatus enam nii hirmutav.

Selle asemel, et pärssida inimeste kohanemisvõimet ja rääkida kodanikupalgast, peaksime keskenduma võimalustele, mida moodne tehnoloogia pakub ühiskonna kui terviku tulu teenimise suutlikkuse suurendamiseks. Tehnoloogiline areng ei peaks tähendama pelgalt tõhusamaid tööstusprotsesse ja sellest tulenevat töökohtade kadu. See esindab hoopis kõikehõlmavat muudatust ja puudutab iga inimest.

Tegelikkuses on muljet avaldav osa tehnoloogilise arengu tulemusel tekkinud töökohtadest oma olemuselt ametioskuste või hariduse mõttes üllatavalt laiapõhjalised. Neid võiks isegi nimetada egalitaarseteks võimalusteks. Need töökohad pole ainult neile, kes on nutikad, hea haridusega ja tehnoloogia valdkonnas kodus. Tõepoolest, sellised töötajad paistavad silma tehnoloogilise taristu loojatena, kuid mõned kõige kiiremini kasvavatest ettevõtetest pakuvad tegelikult teenuseid, mis on uskumatult lihtsad või mille olemasolust polnud meil varem aimugi.

Võtame näiteks internetivestlused – pikemal kujul Facebookis või lühivormis Twitteris. Või Uberi ja Airbnb – need võimaldavad inimestel teha oma vabad vahendid teistele teenustena kättesaadavaks. Need on kõige mastaapsemad kordaminekud, kuid seda laadi näiteid on ka VKEde seas. Raamatupidaja võib töötada kümne maailma eri nurkades asuva ettevõtte heaks. Tuleb küll möönda, et tema tööturg pole üleilmne, sest ta peab kursis olema iga riigi seadustega, kuid kindlasti on see suurem kui füüsiline keskkond, kus tuleb tööle sõita auto, bussi või rongiga. Näiteks käsitöö puhul, mis on ajast aega olnud üks karjäärivõimalus nende jaoks, kes pole soovinud omandada akadeemilist haridust, sõltus varem võime tulu teenida sellest, mil määral suudeti pakkuda oma kaupa kohalikul turuplatsil, või siis hiljem, 20. sajandil, sõlmida müügilepinguid näiteks suveniiripoodidega. Aga kuidas on lood tänapäeval? Toon näiteks ühe lõuna-aafriklase, kes elab Eestis 1500 elanikuga vallas ja valmistab tippklassi vibusid – tema leiab ostjaid miljardite inimeste seast üle maailma ja kõik nad on temast tõenäoliselt kaugemal kui 200 km.

Need näited rõhutavad, kuidas tehnoloogia aitab traditsioonilistel tegevusaladel suurendada tulu teenimise võimalusi ja vähendada turustuskulusid. Samuti loob tehnoloogia kasutamine ja tõik, et tänu tõhususe suurenemisele jääb paljudele inimestele rohkem vaba aega, pidevalt uusi töökohti, millest meil pole veel aimugi. Praegu räägitakse neist, kes reisivad ringi ja teenivad raha oma Youtube´i videote pealt, kuid keegi ei tea, millistest uutest „töökohtadest“ me järgmiseks kuuleme.

Kokkuvõtteks võib öelda, et uute töökohtade loomine ei lõpe industriaalajastuga, täpselt nagu see ei lõppenud agraarühiskonna hääbumisega. Üleminek peaks olema kergem tänu praegustele sotsiaalsüsteemidele ja ülemineku demokraatlikule olemusele, mis loob kogu ühiskonnale uusi võimalusi.

Nüüd jõuame juba mainitud Alice´i Imedemaa probleemini – kolmanda teemani, mis on seotud ühiskonnas toimuva murranguga. Kindlasti mäletate, et kui Irvik Kass haihtus, jäi tema irve õhku rippuma. Rääkides praegust tööturgu ja ka inimeste tööharjumusi puudutavast murrangust, tuleb kindlaks teha, kas meie juhtimismudelid suudavad sellega toime tulla. Või kas meie maksubaas, näiteks sotsiaalmaksu baas, haihtub koos tööstussektori töökohtadega õhku? Kui me pole kindlad, et irve jääb alles ka pärast kassi haihtumist, tuleb eeldada, et industriaalajastust kantud sotsiaalkindlustussüsteem ei saa pärast tööstusühiskonna töömudeli kadumist püsima jääda.

Tõepoolest, uued töökohad ja elatise teenimise viisid – kas või Youtube´i videote tegemine, mida paljud ei suuda veel ehk päris tööks pidada – ei ole seotud kindla asukohaga ja seega ka mitte konkreetse riigiga ning neid pole tööandja, töötaja, varalt teenitud tulu jms seisukohalt kerge määratleda. Veelgi keerulisemaks teeb asja see, et töötatakse mitmes valdkonnas rohkem kui ühe kliendi heaks ning majanduse keskmes on ettevõtete asemel hoopis enam üksikisik ja tema loodav lisandväärtus. Samuti tuleb arvestada, et selline tegevus ei ole pidev, vaid hootine, et inimesed teevad oma töös pikki pause, kui nad saavad seda endale vähegi lubada – ja see on muutumas aina tavalisemaks –, et lihtsalt elu nautida, kuni raha jätkub. Töötada kaheksa tundi päevas 12 kuud aastas ja 30 aastat järjest ning siis pensionile jääda – see pole noorema põlvkonna esindajate soov.

Ent meie pakume neile sotsiaalset tuge, kui nad seda teevad. Mis on tulemus? Paljud inimesed ei seo end karjääri algusaastatel sotsiaalkindlustusmudeliga, ent otsustavad sellega liituda alles hiljem, kui neil tekib teatud teenuste järele vajadus – näiteks arstiabi, laste kooliharidus jne. Pensionisüsteem on ainus, millest ei saa hilisema liitumise korral täit kasu, sest võimalus pensionisammastesse maksimaalselt investeerida on jäänud kasutamata. Kuid kõik muud süsteemid – näiteks tervishoid ja haridus – on selles suhtes täiesti kaitsetud. Jah, me võime ju öelda, et kes ei taha vanamoodi tööd teha, jääb lihtsalt sotsiaalkindlustusest ilma. Aga see ei peluta neid, vaid nad lihtsalt loobuvad sotsiaalsetest tagatistest. Me kaotame suurima osa maksutulust, mis tuleb inimese eluringi jooksul toimuvast väärtusloomest – see hõlmab eluaastaid 20–35 ja ehk isegi hilisemat iga, kui pole vajadust lapsi koolitada. Need inimesed liituvad süsteemiga alles kunagi hiljem. See pole riikide jaoks kestlik ega vastuvõetav, täpselt samamoodi nagu pole nende jaoks kestlik olla viimane, kes sunnib inimesi teenuste kasutamiseks kuhugi minema.

Valitsused peavad hakkama mõtlema, kuidas tuua praegustesse mudelitesse suubuvasse maksuvoogu, mida toidab eluaegne tegevus tööandja, töötaja, ettevõtja, FIE või üürileandjana, juurde uusi allikaid. Juurdevool neist allikatest ei ole pidev, see on pigem katkendlik nire kord ühest, kord teisest. Seda ei saagi ehk enam seostada ühe konkreetse riigiga. Me püüame panna suurettevõtteid maksma igas riigis õiglast osa maksudest. Kas suudate ette kujutada, et püüame jõuda iga digitaalse nomaadiga kokkuleppele selles, kus ta peaks makse maksma? Aga me siiski tahame, et nad maksaksid makse ja panustaksid mingil moel riiklikku sotsiaalkindlustussüsteemi. Nemad soovivad sama, kuid ühes kohas paigal püsimine, ühel töökohal töötamine, olgu siis pidevalt või vaheaegadega, et mitte sellega kaasnevatest tagatistest ilma jääda, ei sobi lihtsalt mitte kuidagi nende vaadetega tööle ja elule. Kui me ei paku neile paindlikke liitumisvõimalusi, tõrjume nad süsteemi jäikusega lihtsalt eemale. Ma ei tea, kuidas seda olukorda lahendada ja sellega toime tulla, kuid minu arvates tuleb sellega nii kiiresti kui võimalik midagi ette võtta. Võidavad need, kes tegutsevad kiiresti, sest digitaalsed ja muud nomaadid seovad end vaid nende kohtadega, kus neile on loodud paindlikumad tingimused maksude maksmiseks ja tagatiste kasutamiseks.

See on järgmine ühiskondlik murdepunkt – meil tuleb kujundada ümber ettekujutus töötamisest ja varasematel arusaamadel põhinevad sotsiaalsed mudelid. See murrang on juba toimumas, samal ajal kui riigid maadlevad alles eelmisega – üleminekuga digitaalteenuste pakkumisele. Eestlasena tunnen ma kergendust, et saame keskenduda meie ees seisvale uuele ülesandele, sest oleme eelmisega kenasti ühele poole saanud. Tänan kuulamast!

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

23

Euroopa Liidu olukorda käsitleval konverentsil Itaalias

5.05.2017

Alustuseks lubage mul tänada Euroopa Ülikool-Instituuti, kes kutsus mind siia kõnelema. Mul on au rääkida teile eelseisvast Eesti eesistumisest ja jagada teiega mõningaid mõtteid sellest, missugune näeb välja meie liidu tulevik Euroopa kirdenurgast vaadates.

Kõigepealt väike juhtumianalüüs, mis annab kinnitust, et riigi vastutustundlik poliitika võib tuua tulemuseks Euroopa Liidu väärtuste tunnustamise laiema avalikkuse seas. Tähtis on avaldada Euroopa Liidule kohast tunnustust võimaluste eest, mida ta liikmesriikide poliitikakujundajatele pakub. Sama tähtis on ka mitte süüdistada Brüsselit viltu läinud asjade eest. Eesti inimesed usaldavad meie liitu, sest kõik Eesti valitsused on öelnud, et seda tasub teha. Sellised sõnumid on veel tähtsamad kui Euroopa Liidu toetusskeemid, sest nagu teame, võivad ka suuri toetusi saavates riikides olla seisukohad Euroopa Liidu suhtes väga erinevad. Seega ei määra inimeste suhtumist mitte raha, vaid ideaalid.

Euroopa Liit on majandusliku konvergentsi vallas saavutanud märkimisväärset edu. Kui vaatame, kus me 2004. aastal olime ja kus oleme nüüd, siis räägivad numbrid enda eest – eestlased on 2,24 korda rikkamad kui ELiga liitudes.

Ent nagu ma juba ütlesin, ei ole asi üksnes rahas. Kõigi 2004. aastal Euroopa Liiduga liitunud kümne liikmesriigi SKT on kerkinud keskmiselt 1,87 korda. Mitte kedagi pole kõrvale jäetud. Kõigil 2004. aastal liitunud riikidel läheb paremini. Sama peab paika peaaegu kõigi nende riikide puhul, mis olid Euroopa Liidus enne 2004. aastat. Selle peamine põhjus on võimalused, mida pakuvad uued turud ja ettevõtete kulustruktuuri parandamine.

Ent hoolimata ilmsest majanduslikust kasust kiratseb Euroopa Liidu populaarsus paljudes riikides ja selle põhjustajaks on Euroopa Liitu puudutavate poliitiliste sõnumite sisu. Riigid on hakanud omal nahal tunda saama, et haavavatel sõnadel on oma hind. On tõepoolest keeruline kritiseerida Euroopa Liitu ja samal ajal väita, et tegemist on väga kasuliku liiduga. Selline sõnum on vastuoluline ja pole seepärast usutav. Probleem pole selles, et inimesed saavad Euroopa Liidust valesti aru. Pigem saavad nad selle kohta segadust tekitavaid signaale.

Me püüame Eestis mitte süüdistada Brüsselit võimalike ebapopulaarsete otsuste eest. Ütleme oma inimestele, et solidaarsus on kahepoolne. Toon näiteks, et kuigi Eestil puudus varasem kogemus pagulaste vastuvõtmisega, olime pärast ühist otsust koormat jagada konarlikust algusest hoolimata oma õiglase osaga päri. Lõime süsteemi, et pakkuda inimestele uut kodu Eestis. Otsustasime selgitada pagulastele, missugused on meie riigis valitsevad majandustingimused ja kui suurt toetust saame pakkuda. Aastaga ehitasime süsteemi nullist üles ja meil läheb kvoodi täitmine hästi.

Eesti on alati toetanud Euroopa Liidu tugevamat üleilmselt rolli. Euroopa Liit teeb maailmas palju head, ent sellest teatakse liiga vähe. Loodan, et Euroopa Liidu uus üleilmne strateegia osutub kasulikuks mitte üksnes liidu välis- ja julgeolekupoliitika tugevdamiseks, vaid aitab parandada liidu mainet nii võõrsil kui ka kodus.

Austatud daamid ja härrad!

Vähem kui kahe kuu pärast saab Eestist esimest korda ajaloos Euroopa Liidu Nõukogu eesistuja. Eesistumisplaane tehes lähtusime kuus kuud hilisemast ajast, 2018. aasta algusest, ent kui Ühendkuningriik otsustas rahvahääletusel Euroopa Liidust lahkuda, pidime end kokku võtma ja tema asemele asuma.

Võtame selle koha vastu suure vastutustundega, ent ka entusiasmiga. Oleme seadnud endale kõrgelennulised eesmärgid.

Meie eesmärk on konkurentsivõimeline, jõukas ja turvaline Euroopa Liit. Me tahame, et Euroopa oleks turvaline, ent samal ajal ka välismaailmale, sealhulgas lähiümbrusele avatud. Ja loomulikult – et oleme Eesti, tahame rõhutada ka peaaegu kõigis Euroopa Liidu poliitika eesmärkides sisalduvaid horisontaalseid digitaalseid aspekte.

Digitaalküsimused kerkisid meie eesistumise ettevalmistuste käigus üles iseenesest. See näitab, et Euroopa Liit on muutumas vägagi Eesti-sarnaseks digitaalseks ühiskonnaks, ilma et enamik Euroopa Liidu kodanikke sellest arugi saaks. Paljudel liidu poliitikavaldkondadel on juba horisontaalsed digitaalsed aspektid – nende hulgas julgeolek, eu-LISA ja andmevahetus, vabakaubandus ja kestlik areng. Nii idapartnerluses kui ka naabruspoliitikas laiemalt on tugev digitaalne aspekt, mis on seotud korruptsiooni vastu võitlemise ja õigusriigiga, sest arvutile ei ole võimalik altkäemaksu anda.

Ent nii nagu teised soovivad, et meie käsitleks eesistujana kõike digitaalset, sest nad usuvad, et me suudame seda, soovime me ise, et meie eesistumine ei kujuneks pelgalt tehnokraatlikuks. Meie eesmärk on vaadata Euroopa tulevikku empaatiliselt ja konstruktiivselt. Ma mõistan, et Euroopa Liidust positiivselt rääkimine ei ole neil päevil moes. Tõepoolest, nii liidu sees kui ka väljaspool seda on palju moekam muretseda Euroopa Liidu lagunemise ja allakäigu pärast. Tõenäoliselt on nii sees kui ka väljas jõude, mis ähvardavad liidu katki rebida. Ent kuna Euroopa Liit kipubki arenema kriiside kaudu ja selle maailmajao korrastamiseks pole paremat viisi kui kogunemine Justus Lipsiuse hoonesse sõnalahingut pidama, on Euroopa Liit palju vastupidavam, kui kaldume arvama. Euroopa Liit on alati hakkama saanud, isegi kui leitud lahendused ei ole sageli ideaalsed ega elegantsed. Ent need on piisavad. See on lihtne terve mõistus, olgugi et tervet mõistust pole lepingus kirjas. Aga ka hakkamasaamist pole kirjas. Minu tagasihoidlik arvamus on, et peaks olema.

Eesistumise ajal on meie eesmärk mõistagi palju suurem kui pelgalt kuidagi hakkamasaamine. Me nägime kõvasti vaeva, et Euroopa Liitu saada. Viimane asi, mida näha tahame, on selle lagunemine. Oleme kurvad, nähes selle nõrgestamist teenimatu kriitikaga. Tahame, et see õitseks tänu väärtuste konstruktiivsele analüüsile ja mõnikord tõepoolest ka murrangute tõttu. Niisiis oleme otsustanud seada eesistumise keskmesse ühtsuse, sest leiame, et rohkem kui kunagi varem peab Euroopa ühte hoidma, tugevnema ja tegutsema. Mõistagi on seda lihtsam öelda kui teha, ent kindlasti pole see võimatu. Lõppude lõpuks on Euroopa Liidu tuumikvaldkonnad nagu ühisturg, ühine kaubanduspoliitika ja Schengen tugevad ja terved.

Euroala tehnilised struktuurid arenesid eurokriisi ajal kiiremini, kui need oleksid arenenud rahulike majandusvete puhtpoliitilistes aruteludes. Sama on juhtumas Schengeni ja piiride turvamisega. Viimastele aastatele vaadates näeme, et Euroopa Liit on suutnud kõige olulisemates küsimustes jääda ühtseks. Mis kõige tähtsam – kui 2014. aastal vallandus Venemaa agressioon Ukraina vastu, suutis Euroopa Liit mobiliseeruda ja võtta Venemaa tegevuse suhtes ühtse seisukoha. Kolm aastat tagasi kehtestatud sanktsioonid püsivad tänini, näidates, et Euroopa Liit suudab end kokku võtta, võtab end kokku ja näitab üles ühtsust, kui kaalul on põhiõigused ja -väärtused.

Vahepealsel ajal on tugevdatud teisi poliitikavaldkondi nagu liidu ühine välispoliitika ja kaitsekoostöö, mis on samuti hea. Eesistumise jooksul püüame arutelu edasi viia. Anname endast parima, et rakendada ELi-NATO strateegilist partnerlust, mis meid ümbritsevat ebakindlust arvestades on vajalikum kui eales varem. Ja loomulikult pingutame väsimatult üliolulise Atlandi-ülese suhte tugevdamise nimel.

Eesistujana pöörame rohkem tähelepanu ka õitsva ja konkurentsivõimelise Euroopa loomisele – selle saab rajada vaid tugevale majandusele. See tähendab nii avatust kui ka uuendusmeelsust.

Nagu juba ütlesin, avaldatakse meile tugevat survet, et teeksime digitaalse Euroopa loomisest ühe oma eesistumise neljast prioriteedist. Ent kuna meie ühiskond juba on digitaalne, siis ei taha me liialt keskenduda tehnoloogilistele tahkudele, vaid pigem sammudele, mida on vaja ühiskonna muutmiseks. Peame jõudma faasi, kus inimesed kogu Euroopas hakkavad kaebama, kui nad peavad suhtlema oma avaliku sektoriga analoogmaailmas. See oleks tõeline märk ühiskonna muutumisest, märk sellest, et inimesed on hakanud usaldama digiteenuseid, et nad väärtustavad säästetud aega ja raha, et digitaalseid lahendusi saab usaldada.

Selleni jõudmiseks vajavad inimesed digiteenuseid, mis toimivad kogu aeg. Neil on vaja head küberhügieeni ja nad peavad õppima, kuidas end küberruumis kaitsta. Me kõik sõidame maanteel autoga, ehkki sellega kaasnevad ohud.

Peamine on kasutada sobivaid turvaabinõusid. Sama käib küberruumi kohta. Küberkuriteod ei kao kuhugi, ent nii nagu me ei saa lasta kurjategijatel tänavatel võimust võtta, ei saa me lasta neil ka oma valitsusi ja inimesi tehnoloogiast eemale peletada.

Turvalisus ja ohutus on praegu inimeste meeltes kahjuks ka seoses muu kui kübermaailmaga. Seepärast on see meie eesistumise üks vaieldamatu prioriteet. Selle saavutamiseks on vaja reaalajas toimivaid teabevahetussüsteeme. Usaldamatusest tehnoloogia suhtes välja kasvanud piiravad haldusmeetmed ei tohi meid takistada oma eesmärki saavutamast.

Meie neljas prioriteet on kaasav ja kestlik Euroopa. Me usume, et neli Euroopa Liidu vabadust toimivad hästi üksnes tõeliselt täielikul ühisturul, mis peab käima käsikäes kestliku sotsiaalse mõõtmega. Ent need neli vabadust toimivad paremini keskkonnas, mis on vähem keskendunud reeglitele ja rohkem põhimõtetele, milles tuleb ühiselt kokku leppida.

Ma ei tahaks lõpetada puudutamata meie liidu tuleviku peamist teemat: kodanikke, meie inimesi, nende vabadusi. Tahaksin avaldada mõningaid mõtteid Euroopa järgmise suurima probleemi kohta, mille äratundmisega oleme üsna hiljaks jäänud. Ühiskonnas on tehnoloogilise arenguga seotud muutusi. Need alles algavad ja on palju suuremad kui pelgalt keeldumine riigiga paberkandjal suhtlemast. Praegu puudutavad need vaid umbes 5% meie tööjõust, ent peagi palju suuremat hulka. Peaksime hoolikalt jälgima moodsa infoühiskonna üleilmseid suundumusi, mis muudavad järjest meie töökohti ja elustiili. Peaksime seejuures kasutama võimalust tehnoloogilised muudatused enda kasuks pöörata.

Kui rääkida ühiskondlikest muutustest, mis mõjutavad sotsiaalset mõõdet ja Euroopa Liidu konkurentsivõimet, siis probleemid, mis olid päevakajalised ajal, mil komisjon algatas sotsiaalõiguste sammast puudutava avaliku konsultatsiooni, pole muutunud. Siia kuuluvad tehnoloogia areng, vananev ühiskond, pere- ja töömudelite muutumine, uued töövormid, oskuste mittevastavus jpm. Inimesed mitte üksnes ei tööta kauem, vaid teevad ka üha mitmekesisemaid töid.

Leian, et oleme ühtlasi suure ja üsna keeruka ühiskondliku muutuse lävel ning meil ei ole aega selle üle mõtteid mõlgutada, sest see toimub sammhaaval, mitte järsku. Ent kui me seda eirame, toob see kaasa Euroopa konkurentsivõime üldise languse. Tööstuslike töökohtade arv väheneb, nagu omal ajal vähenes põllumajanduslike töökohtade arv. Meie ühiskondlikud mudelid rajanevad tööstuslikul mõtteviisil, mis ei sobi enam uute töökohtade katkendliku, üleilmse ja killustatud iseloomuga ega uue majanduse individualismiga, kus igaüks on tööandja ja töötaja, töötab korraga mitme ettevõtte heaks ja pakub oma teenuseid maailma eri paigus.

Kõik see nõuab, et mõtleksime põhjalikult ümber, kuidas tulevikus makse kogume. Mulle meeldib öelda, et Irvik Kass kaob ja tema naeratuski haihtub peagi. Me oleme harjunud saama suurtelt äriühingutelt suurt maksuraha, nii palkadelt kui ka tulult, ning vaidleme isekeskis ja üleilmselt selle üle, kes peaks saama maksutulu. Tulevikus elame aga maailmas, kus sõltumatud inimesed müüvad oma aega ja oskusi üle ilma ja võib-olla ei sõlmigi kunagi püsivat töösuhet pikaks ajaks, vaid töötavad üksnes osa aastast või teevad vaheaastaid niisuguses tempos, mille tõttu nad kaotavad sotsiaalkaitsevõrgu. Kui riigid ei kohane, siis inimesed lihtsalt valivad maksetest loobumise. Me peame mõtlema välja, kuidas neid oma sotsiaalmudeliga haarata, samas austades ja tunnustades ka nende elu- ja tööstiili valikuid.

Euroopa on parimas positsioonis, et olla katsepolügoon selle uue, tärkava sotsiaalmudeli jaoks. Seda ei saa teha piiravate meetmete ja halduspiirangutega, vaid üksnes uute elustiilide toetamise ja soodustamisega. Peame olema valmis, et üleminek industriaalselt kollektiivselt töölt killustatud ja tehnoloogiliselt võimendatud töökohtadele ei kujuneks väiksema teenistusega inimestele nii karmiks, nagu kujunes üleminek põllumajanduslikult tööhõivelt tööstuslikule masstööhõivele. Ma ei tea veel, kuidas me seda teeme, ent olen veendunud, et peame kohanema ja suudame seda teha.

184 päeva ei ole pikk aeg, et lahendada kõik Euroopa ees seisvad probleemid. Ent nagu iga eesistuja, nii anname ka meie endast parima, et liikuda edasi teemadega, mis meie arvates muudavad Euroopa Liidu tugevamaks, ohutumaks ja õitsvamaks. Euroopa Liidul on palju eeliseid ja tööriistu. Kasutagem neid paremini, keskendudes küsimustele, mis on oma olemuselt sellised, et liikmesriigid eraldi ei suuda neid paremini lahendada. Hoidkem silm peal küsimustel, mis puudutavad meie kodanike, iseäranis meie laste ja lastelaste tulevikku, mitte üksnes järgmist mitmeaastast finantsraamistikku.

Aitäh!

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

24

Strateegilise kommunikatsiooni konverentsi avamisel Lätis

5.07.2017

Kommunikatsioon on kõikjal. Koer liputab saba. Lind säutsub hoiatavalt. Poliitik vaatab ostukeskuses kurjalt väikelast ja keegi teeb sellest foto. Me elame tähenduste, lugude, emotsioonide, tõlgenduste, hirmude ja lootuste maailmas. Kõik need on kommunikatsiooni osad.

Selles kaoses mingi suuna loomine on kahtlemata oluline. Ent kui minna üle piiri ja hakata kasutama propagandavõtteid, viib see vabaduste vähenemiseni. On äärmiselt tähtis, et strateegilise kommunikatsiooni puhul ei toodaks ohvriks meediavabadust.

Mida me strateegilise kommunikatsiooni all mõtleme ja miks me seda vajame?

Esiteks täidetakse strateegilise kommunikatsiooniga demokraatlikele valitsustele põhiseadusega vaikimisi pandud teavitamis- ja selgitamiskohustust, st kommunikatsioonikohustust. Asjad peavad olema tasakaalus. Valitsuse kommunikatsioon võib olla liiga napp või ebasiiras; samas võib see olla ka ülemäärane ning valitsust võidakse süüdistada manipuleerimises ja „spinnimises“.

Teiseks, kui soovitud tasakaalupunkt on leitud, taipab valitsus, et strateegiline kommunikatsioon võimaldab rõhutada positiivset, ning see omakorda on vahend, mille abil saab näidata pädevust ja usaldusväärsust.

Kolmandaks, sidususe ja järjepidevuse tagamisel võib strateegilisel kommunikatsioonil olla distsiplineeriv mõju riiklikule strateegilisele mõtlemisele, kuna eelduseks seatakse, et strateegia peab olema selge ja edasiantav; lisaks aitab see tagada, et valitsuse edastatav teave on strateegiliselt usutav.

Neljandaks võib strateegiline kommunikatsioon aidata kaasa riigi poliitika terviklikkuse ja koostööpõhisuse tagamisele. Korralikult kavandatud kommunikatsioon aitab riigi strateegiat üldsusele edastada ja lisaks ka strateegiat paremaks muuta.

Hea kommunikatsioon on hea valitsemistava üks funktsioone ja ka tõend hea valitsemise kohta. Demokraatlikus riigis on informatiivne ja läbipaistev kommunikatsioon hädavajalik selleks, et täitevvõimu, seadusandliku kogu, kohtuvõimu ja valijate vahel säiliks tulemuslik ja püsiv suhe. Seega on kommunikatsioonil põhiseaduslik tähendus. Kui kommunikatsioon on ebasiiras, ebapiisav või ebatäielik, võib see demokraatlikku protsessi kahjustada.

Loodan, et algav konverents pakub mõningaid vastuseid aktuaalsetele küsimustele, mis vaevavad demokraatlikke valitsusi üle kogu maailma.

Kuidas liiguvad valitsused välja sihtrühmade, sõnumite ja toodete traditsioonilisest raamistikust, et mõista ja käsitleda keerukat psühhosotsiaalset struktuuri ja dünaamikat, mis on meie julgeolekuprobleemide põhjuseks?

Kuidas me tuleme toime kiiresti muutuva tehnoloogilise keskkonnaga – kõikjale leviva kommunikatsiooni ajastuga, kus narratiivi, isegi kui see on pelk faktide sedastamine, ei saa enam kontrollida ega „omada“, ning kus iga sündmust tuleb korraga käsitleda nii globaalses kui ka kohalikus võtmes?

2016. aastal valisid Oxfordi sõnaraamatud oma aasta sõnaks „tõejärgne“. Me oleme näinud lõhestavaid poliitilisi kampaaniaid, mille tagajärjel rahva pettumus ja viha said võitu mõistusest ja faktidest. Oxfordi sõnaraamatute kohaselt kajastab see sõna inglise keelt kõneleva üldsuse meeleolu ning „on seotud olukorraga või tähistab olukorda, kus avaliku arvamuse kujundamisel on objektiivsed faktid väiksema kaaluga kui apelleerimine emotsioonidele ja isiklikele veendumustele“.

Minu jaoks ei ole emotsioonidele ja isiklikele veendumustele apelleerimine siiski kuigi suur probleem – seda tehakse igasuguses poliitilises kommunikatsioonis. Märksa suurem probleem on see, kui intensiivseid emotsioone tekitatakse selliste faktide pinnalt, mis võivad olla valed. Kümme aastat tagasi oleks olnud võimatu öelda „meile aitab ekspertidest“ ning võtta emotsionaalse kampaania aluseks alusetud andmed või valed faktid, koguni selgesti ümberlükatavad lubadused.

Keel ei ole üksnes suhtlusvahend, vaid ka ideede kandja. Ükski kommunikatsioonistrateegia ei suuda päästa ebaveenvat ja ebaefektiivset poliitikat. Vaja on juhtide teotahet. See teotahe peab kanduma valimiskampaaniast valitsemisprotsessi. Kui seos lubaduse ja tegevuse vahel ei ole võimalik – ja tõejärgsete kampaaniavõitude puhul on see paratamatult nii –, on tulemuseks valitsemissuutmatus.

Ükski kommunikatsioonistrateegia ei suuda päästa ebaveenvat ja ebaefektiivset poliitikat. Sotsiaal-, majandus-, kultuuri-, välis- ja julgeolekupoliitikas on vaja tegelikke tulemusi. Tõejärgne strateegia on lühiajaline strateegia.

Vastukaaluks tõejärgsele poliitikale vajame paremat poliitilist juhtimist. Me vajame juhte, kellel on kindel seisukoht ka siis, kui see ohustab nende tagasivalimist. Kodanikud ootavad otsustavat reageerimist kriisidele. Kui traditsioonilised erakonnad otsustavaid lahendusi ei paku, hakkavad kodanikud vaatama inimeste poole, kelle retoorika näib otsustav, kuid see otsustavus lähtub reaktsioonist ja lihtsatest, antiliberaalsetest lahendustest. Euroopa Liit loodi selleks, et Euroopa sellistest lahendustest lõplikult lahti saaks.

Mõnes riigis oleme just seda näinud – juhtimise puudumist, mis paljastub täiesti ilmselt hetkel, mil tõejärgne kampaania lõpeb. See on võimendanud ebakindluse tunnet, ning kui eeskujulikult toimivad demokraatlikud riigid elavad selle katsumuse kindlasti üle ja pöörduvad varem või hiljem mõistlikule „keskpõrandale“ tagasi, siis nõrk, vähem juurdunud demokraatia võib seeläbi kokku variseda. Seda seetõttu, et kui tõejärgsete lubaduste täitmine osutub võimatuks, võivad inimesed valida veelgi ebademokraatlikumad lahendused ja „ühe tugeva inimese, kes otsustab kõige üle“. See kõlab lihtsalt. Me teame, et see oleks vale. Seda omal nahal järele proovida oleks piinarikas ja kulukas.

Oleme näinud ka strateegilist otsust mitte minna äärmustesse ja mitte leppida lihtsate ettepanekutega, vaid jääda keskele ja viia ellu mõistlikku, ratsionaalset poliitikat. Me oleme näinud, et aususe ja realistlikkusega on võimalik võita. Muidugi eeldab see ka oskuslikku strateegilist kommunikatsiooni. Eelis seisneb siin selles, et sõnadele saab järgneda veenev poliitika.

Muide, sama kehtib ka kommunikatsiooni kohta, mis puudutab Euroopa Liitu. Üks riik sai teada, et ebaveenvad sõnumid liidu kohta võivad põhjustada liidust lahkumise. Poliitikud on pikka aega arvanud, et Brüsseli süüdistamine on odav ja mugav viigileht, mille taha saab peita omaenda valitsemise puudujäägid. Paistab, et nii see siiski ei ole. Oleme näinud, et retoorika kohandub ja peavooluparteid ei võta enam riske. See toimib – ma tean seda, sest Eestis on valitsused 25 aastat järjest liidust ausalt rääkinud, ja Eesti on üks eurooptimistlikumaid riike. Asi pole struktuurifondides või ühises põllumajanduspoliitikas (rahaline toetus on teistes riikides sarnane), vaid selges sõnumis, et Euroopa Liit on julgeoleku ja arengu seisukohast parim valik.

Mida tähendab muutunud kommunikatsioonikeskkond valitsuse ja meedia suhete seisukohalt? Ilmselgetele valedele reageerimine ja valesüüdistuste ümberlükkamine on tähtis, kuid sellest ei piisa. Vaenulikud mõjutamisoperatsioonid kukuvad läbi, kui üldsus teab, millega on tegemist. Demokraatlike valitsuste parim reageerimisviis on kaitsta tõese teabe vaba ringlemise võimalusi. Probleem on aga selles, kuidas seda teha samal ajal, kui levib ka valeinfo.

Uus informatsioonimaastik nõuab valitsustelt ja julgeolekuasutustelt suuremat avatust. Häkid ja lekked sunnivad meid kommenteerima teemasid, mida varem nimetati delikaatseteks. Selle suundumuse üks näide on luureteenistuste avalikud aruanded. Meie piirkonna valitsused peavad omaenda üldsusele paremini selgitama meie välis- ja julgeolekupoliitilisi valikuid ja muresid. Sama tuleb paremini selgitada ka rahvusvahelisele publikule – meie sõpradele ja liitlastele.

Oluline on toetada meedia mitmekesisust ja mõttekodade tegevust ning soodustada koostööd mõttekodade, valitsuste ja meedia vahel. Oluline on mitte reageerida propagandale vastupropagandaga. Tähtis on õpetada inimestele ausa ja avatud arutelu eeliseid ning päriselt rääkida inimestega ja selgitada neile, miks täpselt on vastupropaganda sama halb kui propaganda.

Hea töösuhe ei tähenda seda, et meedia kirjutab, mida valitsus ütleb. See tähendab, et ajakirjanikele korraldatakse regulaarselt põhjalikke infotunde ning et need infotunnid täiendavad tõepoolest ajakirjanike teadmisi ega seisne pelgalt jutupunktide ettekandmises. See tähendab, et ajakirjanikel on kontaktisikud, kellele saab tugineda faktide kiireks kontrollimiseks või teabe allika kindlakstegemiseks.

Eestis on julgeolekuasutused avatuks muutunud. Meil avaldatakse kaitsepolitsei aastaraamatuid, välisluureameti avalikke riskihinnanguid ja kaitseväe iga-aastaseid tegevuse ülevaateid. Lisaks koostab infosüsteemi amet aastaaruandeid küberjulgeoleku valdkonnas toimuva teemal. Selline käsitus on oluline, kuna tagatud on usaldusväärne teave usaldatavast allikast. See suurendab üldsuse teadlikkust, rikastab ekspertide arutelusid ning pakub julgeoleku- ja kaitseametnikele võimalusi avalikus arutelus osaleda.

Räägiksin nüüd konkreetselt sotsiaalmeediast ja demokraatiast. Internet ja meediaettevõtted on esitanud väljakutse traditsioonilisele meediale kui ühiskonna valvekoerale ja päevakorra kujundajale. Kohanduma ei pea üksnes meedia: muutunud olukorda tunnetavad ka valitsused. Põhiküsimus on, kuidas saata oma sõnum kohale, kohandudes uute platvormidega ja vastates üldsuse ootustele.

Pressiteadete ajastu on lõppenud. Minu suur eeskuju Madeleine Albright on öelnud: „Tänapäeval räägivad inimesed oma valitsustega 21. sajandi tehnoloogia abil, samal ajal kui valitsused kuulavad rahvast 20. sajandi tehnoloogia abil ja vastavad 19. sajandi poliitikaga.“ Valitsused peavad kohandama oma veebikommunikatsiooni, et vastata valijate vajadustele ja ootustele.

Sotsiaalmeedia platvormid omakorda peavad taastama teabe usaldusväärsuse. Facebook muudab demokraatiat. Ameerika Ühendriikides loeb 65% inimestest uudiseid Facebookist. Konkreetsete valijateni jõudmine on tulemuslikum ja odavam kui televisioonis üldsusele esinemine. Teabe suunamine muutub täpsemaks. Kasutaja teabevoos ilmuvad uudiste ja sõprade teadete seas reklaamid. Paljud kasutajad ei saa arugi, et tegemist on reklaamiga. Nüüdseks teab Facebook oma kasutajate kohta kõike. Facebook pakub inimestele teavet, mida nad sooviksid näha, ja see tekitab massides tunde, mille kohta sobib kõige paremini vana ütlemine „kõik arvavad nii“. Tegelikult ei arva, lihtsalt algoritmide abil näidatakse inimestele arvamusi, mis langevad nende omadega kokku. Mul on hea meel märkida, et vähemalt Facebook on juba astunud mõningaid samme, et eristada valet tõest, lubades kasutajatel teatada postitustest, mille puhul on tegemist valeuudistega.

Valeuudised on probleemi üks osa. Sotsiaalvõrgustikes saab valetamine harva karistatud. Oma väidete allikatele ei pea ju viitama. Tõenäoliselt usaldavad paljud valijad kahtlasest allikast pärinevat „isetehtud“ sisu rohkem kui peavoolumeediat. Samuti võib palgata võltskommentaatoreid postitust kommenteerima, pikendades nii selle eluiga.

Mis puudutab arutelusid, siis mulle näib, et mingit laadi reguleerimine on vältimatu. Peamiselt tekitab küsimusi kasutajate anonüümsus internetis. See võimaldab internetis ebaseaduslikku käitumist. „Internetis ei tea keegi, et sa oled koer.“ Minu sõber, ajakirjanik ja Eesti esimene e-resident Edward Lucas on öelnud: „Anonüümsus võib mõnikord olla kasulik, kuid tsivilisatsioon sõltub usalduslikust suhtlusest inimeste vahel, kes üksteist hästi ei tunne.“

Kasutada võib autentimist näiteks selliste reaalmaailma andmete abil nagu krediitkaardiandmed. Samuti võib muuta kohustuslikuks kaheastmelise autentimise, mille puhul kasutatakse turvalist lahendust, nagu Smart-ID. Mis kõige tähtsam – passide väljastamise kaudu on valitsustel olnud turvalise identifitseerimise monopol.

Praegu on Eesti valitsus ainus, kes annab inimestele kohustusliku elektroonilise ID, mida saab kasutada paljude erinevate usaldusväärsete teenuste puhul. Teised pakkumused turul pärinevad üksnes rahvusvahelistelt äriühingutelt. Kas me tõesti tahame sellest valitsuse vastutusest loobuda? Ma ei usu, et meil on selleks õigus. Et tänavad oleksid ohutud ja turvalised, jätab valitsus sinna oma nähtavad jalajäljed. Sama peab kehtima ka küberruumi kohta.

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

25

Norra Rahvusvaheliste Suhete Instituudis

16.10.2017

Ekstellentsid, daamid ja härrad!

Esmalt soovin ma tänada Norra Rahvusvaheliste Suhete Instituuti selle avaliku loengu korraldamise eest. Usun, et peale ametlike kohtumiste ja neljasilmavestluste, mis on alati minu visiitide osaks, on sama oluline, et mul oleks võimalik edastada Eesti seisukohti ka laiemale avalikkusele. Loodan anda sel loengul avarama pildi sellest, millisena näeb Eesti Läänemere piirkonna julgeolekuolukorda ja väljakutseid ning milline on olnud – ja tegelikult on endiselt – Eesti lähenemine oma riikliku julgeoleku tagamisele.

Põhimõttelised valikud, mille Eesti langetas 1990. aastate alguses oma julgeolekupoliitika põhialuste kujundamisel, on suuresti Teise maailmasõja ajal Eestit tabanud katastroofi peegeldus.

Erinevalt Soomest või Norrast, kes 1939. ja 1940. aastal otsustasid välisagressioonile vastu astuda, otsustasid Eesti juhid võitluseta Nõukogude Liidule kapituleeruda. Oli mitmeid põhjusi, miks see Eestis, aga ka Lätis ja Leedus nii läks, kuid üks peamisi oli see, et 1939. aastal oli Eesti jäänud täielikult ilma liitlasteta. Selle asemel, et arendada suhteid Lääne suurte demokraatiatega, oli Eesti kuulutanud end neutraalseks, mis praktikas tähendas balansseerimist Nõukogude Liidu ja Saksamaa omavaheliste vastuolude vahel. Selline poliitika näis mõnda aega toimivat suhteliselt hästi, kuid lõppes katastroofiga niipea, kui kaks diktaatorit 1939. aastal omavahel kokkuleppele jõudsid. Ja kuigi Eesti tollased juhid lootsid naiivselt, et järeleandmised agressorile aitab vältida inimkaotusi ja kannatusi, osutus tegelikkus vastupidiseks. Teise maailmasõja tagajärjel kaotas Eesti ligi veerandi oma sõjaeelsest rahvastikust arreteerimiste, küüditamiste, hukkamiste, Punaarmeesse või Saksa Wehrmachti mobiliseeritute ja rindel tapetutena, või Läände põgenenutena.

Eesti oli pool sajandit okupeeritud ja väljus 1991. aastal Nõukogude Liidust Euroopa ühe vaesema riigina.

Sellest väga valusast kogemusest on pärit kaks aluspõhimõtet, mis on viimased 25 aastat suunanud Eesti arusaamu julgeolekust ja riigikaitsest:

1. Mitte kunagi enam ei tohi me alistuda võitluseta, sest „rahumeelse alistumise“ tagajärjed on alati laastavamad.

2. Mitte kunagi enam ei lase me tekkida olukorral, kus oleme kõige kriitilisemal hetkel jäänud ilma liitlasteta.

Need on peamised põhjused, miks neutraalseks jäämine ei olnud meie jaoks tõsiselt võetav valik ning miks NATO ja ELi liikmeks saamine oli Eesti prioriteet juba 1990. aastate algusest peale. Samadel põhjustel on ka julgeolekuteemad üldiselt, sealhulgas suurem kaitsekulude tase, Eestis täna olulisem teema kui nii mõneski teises Euroopa riigis.

Head kuulajad!

Keerulise või traagilise ajalooga riigid näevad sageli ka oma tänaseid probleeme ajaloolises perspektiivis või ajaloo kontekstis. Eestis oleme oma riikliku julgeoleku põhimõtete määratlemisel ajaloost õppust võtnud, aga ma ei ütleks, et just meie ajalugu on jätnud sügava jälje sellesse, millisena me näeme Venemaal toimuvat. Kuigi just seda arvatakse välismaal mõnikord Eesti–Vene suhete kohta. Vastupidi – kui Eesti püüdis 1980. aastate lõpul ja 1990. aastate alguses Nõukogude Liidu okupatsioonist vabaneda, siis suhtusid mitmed tuntud Vene liberaalid ja demokraadid, näiteks Anatoli Sobtšak ja Boriss Jeltsin, Eesti püüdlustesse väga toetavalt. Loodeti, et see koostöö sillutab teed sõbralike ja heanaaberlike suhete kujunemisele iseseisvuse taastanud Eesti ja uue Venemaa vahel.

Seda siiski ei juhtunud.

Selleks oleks ilmselt vaja täiesti eraldi arutelu, et leida vastus küsimusele, miks ja kuidas on Venemaa areng viimased 15–20 aastat just nii kulgenud. Praegu aga näeme meie Lääne ja Venemaa suhete seisu järgmiselt.

Venemaa – nagu nad ise on deklareerinud – pole rahul praeguse maailmakorraga ega ka selle positsiooniga, kus Venemaa ise tajub end selles maailmakorras asuvat.

Nende arusaam väärtustest, mida meie Euroopas nii kalliks peame – vabadus, demokraatia, õigusriik ja inimõiguste austamine – erineb meie arusaamast, et mitte öelda enamat.

Nad deklareerivad rahvusvaheliste kokkulepete ja riikide suveräänsuse ülimuslikkust, aga rikuvad ise neid põhimõtteid vähimagi kõhkluseta – olgu selleks Gruusia alade annekteerimine 2008. aastal või Krimmi okupeerimine 2014. aastal.

Kreml on kasutanud oma naaberriikide vastu sõjalist jõudu ja nende sõjaline doktriin näeb ette kõigi riigi käsutuses olevate vahendite kasutamist oma tajutavate vastaste vastu.

Ärge saage minust valesti aru – meie Eestis usume, et Venemaa Föderatsiooni ja NATO vahelise täiemõõdulise sõja puhkemise tõenäosus on olematu, sest tegemist oleks konfliktiga, mida Venemaa ei soovi pidada ega suuda võita.

Kokkuvõttes on just eelmainitud sündmused ja suundumused kujundanud nii Eesti–Vene suhteid kui ka suhteid Lääne ja Venemaa vahel üldisemalt. Ning ma usun, et ei saa olla ega ka tule mitte mingit tagasipöördumist pragmaatilise suhtluse juurde, kuni Venemaa Föderatsioon pole lõpetanud julgeoleku nägemist nullsumma mänguna ja hakanud kinni pidama lepingutest, millele ta ise on allkirja andnud. Veel kord – see ei ole ainult Eesti ja Läänemere riikide probleem, see on laiem teema. Ja võib kuluda aastaid, enne kui selles vallas midagi muutuma hakkab.

Võin teile aga kinnitada, et sellele kõigele vaatamata ei tunne Eesti, et teda ähvardaks sõda või konflikt. Eesti on kindel, et kuulumine NATOsse ja Euroopa Liitu on meie parim garantii, et 1939. aasta enam ei kordu. Samal ajal püsib siiski oht, et Kreml võib teha valearvestuse ja arvata, et NATO ei reageeri agressiivsele sammule või et ta ei reageeri piisavalt kiiresti.

Just sellepärast oli 2016. aastal NATO Varssavi tippkohtumisel langetatud otsusel saata Balti riikidesse ja Poolasse NATO lahingugrupid nii tugev ja positiivne strateegiline mõju. Sellega anti selgelt märku, et liitlasväed on püsivalt Balti riikides ja et igasugune konflikt vallandab enam-vähem automaatselt NATO kollektiivkaitse mehhanismid.

Seetõttu on mul väga hea meel ka selle üle, et Norra on aktiivselt osalenud Baltimaade õhuturbemissioonil, seni kolme rotatsiooniga, ning panustab oma sõduritega NATO lahingugrupi koosseisu Leedus.

Daamid ja härrad!

Eesti kaitsevõime asjus anname endale igati aru, et Eesti edukas sõjaline kaitsmine on võimalik vaid NATO kollektiivkaitse operatsioonina. See aga ei tähenda, et me ei ole teinud suuri investeeringuid omaenda kaitsevõimesse, -struktuuridesse ja -eelarvesse. Erinevalt mitmest teisest uuest liikmesriigist otsustas Eesti säilitada üldise ajateenistuskohustuse ja territoriaalkaitseks mõeldud reservüksused ka pärast 2004. aastal NATO liikmeks saamist. Eesti on koos Norraga üks vähestest NATO liikmesriikidest, kus kohustuslik ajateenistus on säilinud.

Ajateenistus ja ajateenistuse läbimisel põhinevad reservüksused jäid Eestis alles põhjusel, et me hindame kõrgelt ka Põhja-Atlandi lepingu artiklit 3, mis ütleb, et kõik liikmesriigid peavad eraldi ja ühiselt hoidma ja arendama võimekust relvastatud ründele vastu seista. Teiseks polnud meie kaitseplaneerijad juba siis Venemaa võimalike arengute suhtes eriti optimistlikud.

Eesti on tõsiselt suhtunud ka oma kaitsekuludesse. Eesti suutis 2012. aastaks kasvatada oma kaitsekulud 2%ni SKTst vaatamata tõsiasjale, et tol ajal olime alles toibumas väga raskest majandussurutisest.

Kaitse-eelarve kasvatamine või samas mahus säilitamine pole kunagi olnud Eesti poliitikas ja avalikes aruteludes ülemäära populaarne teema, kuid enamiku parteide seas on alati valitsenud enam-vähem konsensuslik seisukoht, et see on midagi, milleni oli vaja jõuda ja mida on vaja hoida.

See 2% tähis on ühelt poolt märk meie liitlastele, et suhtume riigikaitsesse tõsiselt ja et vähemalt meie täidame oma ühiselt võetud kohustusi.

Samal ajal on kaitseplaneerimise rusikareegel, et kestlik ja tasakaalus kaitse-eelarve on selline, milles personalikulud, tegevuskulud ja investeeringud moodustavad igaüks umbes ühe kolmandiku. 2% SKTst näib enamiku lääneriikide jaoks olevat see tase, mis võimaldab nimetatud tasakaalu.

Tuleb lisada, et tegelikult pole me selle 2% peale pidama jäänud, vaid kasvatame oma eelarve 2018. aastaks ligikaudu 2,2%ni, kusjuures lisaraha, mis 2% ületab, läheb Eestisse tulevate liitlasvägede vastuvõtmiseks, kuid ka hädavajaliku lahingumoona tavagraafikust kiirema tempoga hankimiseks.

Head kuulajad!

See, et olen peatunud nii pikalt Läänemere piirkonnal ja Eesti lahendustel probleemile, kuidas oma territooriumi sõjaliste vahenditega kaitsta, ei tähenda, et näeksime julgeolekut ja kaitseküsimusi ainult sõjalise valdkonna teemana või et oleksime seadnud julgeolekus osalemisele mingeid geograafilisi piiranguid.

Nagu Norra, usub ka Eesti, et ei piisa ainult NATO liige olemisest, vaid tuleb olla aktiivne liige. Olla oma suurusest suurem, kui vaja.

See oli näiteks üks peamisi põhjusi, miks Eesti oli suhtena elanike arvu kohta üks suurimatest panustajatest ISAFi pikas ja kaotusterohkes Afganistani-missioonis. Me paigutasime oma jalaväelased ühte selle riigi ohtlikemasse piirkonda, Helmandi provintsi Lõuna-Afganistanis, ja tegime seda ilma märkimisväärsete riiklike piiranguteta sõdurite jõukasutamisreeglitele.

Selle tulemusena olid ka meie kaotused ühe elaniku kohta ühed kõige suuremad. Aga me näitasime sellega, et kui küsimus on ühiste väljakutsete lahendamises, siis ei taha me jääda ainult julgeoleku tarbijateks, vaid oleme ka julgeolekusse panustajad.

Just sellepärast osalevad nii Eesti kui ka Norra jätkuvalt Afganistanis, Iraagis ja mitmes muus maailma konfliktipiirkonnas.

Usun ka, et meie osalemine Afganistanis koos Ühendkuningriigiga ning vägede kiire saatmine koos Prantsusmaaga Kesk-Aafrika Vabariiki 2014. aastal aitas kaasa, et need kaks riiki – kes juhtumisi on kaks iseseisva tuumaheidutusvõimega Euroopa riiki – osalevad nüüd Eestis NATO suurendatud kohaloleku lahingugrupi koosseisus.

Samuti ei näe Eesti julgeoleku- ja riigikaitseküsimusi ainult sõjalise teemana. Me anname endale täiesti selgelt aru, et eri eluvaldkondade seotus avaldab mõju nii riigi kui ka selle kodanike julgeolekule.

Kui lülitame välja ühe, pealtnäha eraldiseisva elutähtsa teenuse – näiteks elektri – võivad sellega ahelreaktsioonina ära hakata langema ka teised elutähtsad teenused. Kui kellelgi peaks õnnestuma halvata riigi elektrivarustus pikemaks ajaks kui paar päeva – olgu selle põhjuseks õnnetusjuhtum või tahtlik diversiooniakt –, siis on pimedas korteris ilma telerita istumine kõige väiksem probleem.

See tähendaks, et kui varugeneraatorite kütus otsa saab, ei saa haiglad enam töötada. Kütusehoidlatest oleks keeruline lisakütust kätte saada, sest pole elektrit. Elektri puudumine tähendaks, et äkitselt ei pääse me enam ligi oma pangakontodele ega sularahaautomaatidele, et osta toitu. Me ei saa ühendust ka päästeteenistuse ega oma lähedastega, sest telefonidel on akud tühjaks saanud ja pole võimalik neid laadida.

Tunnistan, et niisugune stsenaarium on teoreetiline ja halvim võimalikest variantidest, kuid see illustreerib ilmekalt tagajärgi, mida niisugune varustushäire võib inimeste tegeliku või kujuteldava turvalisuse jaoks kaasa tuua.

See on ka põhjus, miks Eesti julgeolekupoliitika alused käsitlevad sõjalist kaitset kõigest ühena kuuest riigikaitse tegevusvaldkonnast. Teisteks valdkondadeks on elutähtsate teenuste toimepidevus, siseturvalisuse tagamine, rahvusvaheline tegevus, psühholoogiline kaitse ja tsiviilsektori toetus sõjalisele kaitsele.

Mitmeski mõttes pole ka praegu populaarsed märksõnad „küberohud“ ja „hübriidsõda“ Eesti jaoks midagi uut. Kübervaldkonnas peame meie end üheks esimestest riikidest, mis sai juba 2007. aastal tunda koordineeritud ja poliitiliselt motiveeritud küberrünnakuid, ning seetõttu on meid peetud selle valdkonna eksperdiks.

Laiemas plaanis usun aga, et ka hübriidsõda pole sõdade ajaloos midagi uut. Konventsionaalsele mittekonventsionaalsega vastamine, oma vastase kõige nõrgemate ja haavatavamate kohtade otsimine, spionaaži ja õõnestustegevuse kasutamine ning kuulujuttude levitamine vastase nõrgestamiseks on niisama vanad võtted kui sõjapidamine ise. Kuid peamine erinevus mineviku ja tänapäeva vahel näib seisnevat selles, et kui minevikus kasutasid niinimetatud hübriidsõja võtteid eelistatud relvana tavaliselt nõrgemad ja mitteriiklikud osalised, siis praegu on ka hübriidsõda suhteliselt konventsionaalne nähtus, mida kasutavad ka tugevad ja riiklikud osalised. Ma ei hakka selle kohta isegi näiteid tooma – kõik, kes uudiseid loevad, teavad arvatavasti, millest ma räägin.

Daamid ja härrad!

Kui teil on tunne, et see pilt, mille ma viimase 20 minuti jooksul olen maalinud, on sünge ja rõõmutu, siis kinnitan, et see polnud minu kavatsus. Kuigi kohati kalduvad meediaväljaanded kuvama Baltimaid riikidena, kus võib kohe-kohe puhkeda sõda, on üldine olukord Läänemere piirkonnas ja Eestis tegelikult väga stabiilne, turvaline ja ennustatav. Aga see stabiilsus, turvalisus ja ennustatavus on saavutatud tänu kahele teemale, mida ma selles loengus püüdsin käsitleda:

Esiteks ja ennekõike tuleb ausalt tunnistada, et tänapäeva maailm ei ole alati kõige turvalisem paik, ja valmis tuleks olla mitte parimaks, vaid halvimaks stsenaariumiks.

Teiseks ei ole julgeolek mingi taevast kaela sadav jumala and, vaid miski, mida iga riik, isegi selline väike riik nagu Eesti, saab ja peab oma tegevusega tugevdama. Selline on olnud Eesti lähenemine, ja on seda ka tulevikus.

Tänan teid!

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

26

Riigivisiidi õhtusöögil Gruusias

31.10.2017

Austatud president Giorgi Margvelašvili, lugupeetav proua Maka Chichua, ekstsellentsid, daamid ja härrad!

Riigivisiit on kahe maa omavahelise suhtlemise kõige pidulikum vorm, mis kinnitab veel kord üle meie lähedased suhted. On tähelepanuväärne, et praegune visiit toimub just nüüd, kui tähistame Gruusia ja Eesti diplomaatiliste suhete 25. aastapäeva. See on olnud katkematu sõpruse ja koostöö veerandsada.

Kuid alustan hoopis meie inimestest, sest vaid neile saab toetuda tihe läbikäimine meie riikide vahel. Käisin mõned päevad tagasi Zaza Urušadze ja Ivo Felti uue filmi „Pihtimus“ Tallinna esilinastusel. See linateos, nagu ka tema varasem film „Mandariinid“ ja Ana Urušadze film „Ohtlik ema“, on meie kahe maa inimeste koostöö üks parimaid näiteid. Koostööfilmi loomine õnnestub vaid siis, kui see toetub teineteise mõistmisele ja avatud suhtlemisele. Meie mõlema maa filmiloojad on sellega imeliselt hakkama saanud, mis näitab, kui sarnased me oma mõttelaadilt oleme, sest muidu ei oleks olnud võimalik luua nii suurepäraseid ja hinnatud teoseid. Me mõlemad hindame tarkust hoida vastastikust austust ja oskust teineteist kuulata, ehk väljendades suure poeedi Šotha Rusthaveli sõnadega: „Targad võtavad nõu kuulda, rumalad talitavad omapead.“ Nõnda on Gruusia ja Eesti vaimne lähedus palju suurem, kui geograafiline vahemaa lubab oletada.

Samalaadset lähedast mõttevabadust kirjeldab oma mälestusest ka meie kirjamees Karl Ast. Enne Esimest maailmasõda Tartu Ülikoolis õppinud grusiinid olid otse loomulikult kaasakiskuvalt rõõmsameelsed ja laululembesed, kuid ka head kaaslased impeeriumivastases võitluses ning unistasid juba siis Tartus oma Gruusia vabast riigist.

Tuleval aastal tähistavad meie mõlemad riigid oma vabariikide 100. sünnipäeva. Tõsi, meie omariikluse saatus oli erinev, kuid meie tee vabaduse juurde ja iseseisvuse taastamiseni oli sarnane. Niisamuti nagu Ilia Tšavtšavadze Gruusias, pidasid ka meie sama perioodi rahvuslikud äratajad oluliseks oma mineviku väärtustamist, oma keele, kultuuri ja hariduse edendamist.

Just seesama kultuuri ja hariduse oluliseks pidamine iseloomustab meie rahvaste koostööd ka praegu. Eesti saab pakkuda oma praktilist kogemust koolide ja laiemalt hariduse andmise nüüdisajastamisel ja infotehnoloogia juurutamisel, peaaegu kõikidel Eesti ülikoolidel on Gruusias sõprussuhted ning võimalus pakkuda teie üliõpilastele õppimist Eestis.

Meie riigid on väikesed. Me oleme piiririigid ning meie piirid kujutavad endast eesliini. Meie riikide iseseisvuse taastamise järgselt oleme olnud esimeste hulgas, kes on kogenud kaudseid või otseseid välisohte, mis on olnud äratuskellaks nii meile endile kui ka rahvusvahelisele kogukonnale. Neid äratuskellasid ei tohi unustada. Meie kohustuseks on kaitsta põhiväärtusi, õigusriigi aluseid, rahvusvahelist õigust ja territoriaalselt terviklikkust rahvusvaheliselt tunnustatud piirides. Põhiväärtused ja õigusriik on tugeva ning sihipäraselt areneva riigi alustoed. Riigi ja kodanikuühiskonna vaheline dialoog ja koostöö muudab riigi veelgi tugevamaks. Suurendab riigi vastupidavust. See loob eeldused ka majandusarenguks. Meie riikide majandussuhted on küll mõnevõrra tagasihoidlikumad kui poliitiline ja kultuuriline läbikäimine, kuid ma usun, et on olemas kindel alus, sealhulgas paranenud investeerimis- ja ärikliima, millele neid rajada. Eesti-poolne huvi selleks on olemas.

Sõpradena on meie huvi ja soov, et teil, nagu Eestil üle 20 aasta tagasi läheks hästi ka Euroopa ja Euro-Atlandi integratsiooni rajal. Teil on õigus teele, mille olete valinud. See võib olla vahel käänuline nagu maalilised Gruusia mägiteed ning vahel võib tunduda, et sellel ei olegi lõppu – iga ületatud mäe taga on järgmine. Kuid olge sihikindlad ja pühendunud. Eesti toetab teie püüdlusi.

Ain Kaalep, Eesti suur vaimuvärskuse hoidja ja luuletaja, kes koolipõlves õppis oma õega ära gruusia tähestiku, mis sai nende salakeeleks, on kirjutanud mhedruli kohta, et see ei ole üksnes ilus, vaid see on ka foneetiliselt täiuslik tähestik. Sama täiuslikud võiksid olla meie omavahelised suhted.

Tsiteerides taas Šotha Rusthaveli „Kangelast tiigrinahas“: „Kes ei otsi endale sõpra, on iseenda vaenlane.“ Meie mõlemad, Eesti ja Gruusia, oleme teineteises sõbra leidnud ning osanud seda sõprust säästa ja edendada.

Head sõbrad.

Nüüd aga tõstan ma klaasi president Giorgi Margvelašvili ja proua Maka Chichua terviseks, Gruusia auks ja õitsenguks. Soovin meie riikide sõprusele ja koostööle edu ja sügavust.

Sakartvelos da Estonetis GAUMARJOS!

27

Euroopa Kaitseagentuuri aastakonverentsil Belgias

23.11.2017

Lugupeetud härra Domecq, daamid ja härrad!

Ma vabandan järgmise kalambuuri eest – ma tean, et olen viimane tulemüür teie ja lõunasöögi vahel –, seetõttu lubage mul kohe asja kallale asuda. On kolm teemat, mida ma pean tähtsaks ja mida ma soovin teiega jagada. Need on küberhügieeni olulisus kõigi inimeste jaoks, kõiki otsustajaid puudutav vajadus küberturvalisust tõeliselt mõista ja küsimus sellest, milline peaks selle juures olema Euroopa Kaitseagentuuri roll.

Arvatavasti pole vaja mitte kellelegi siin ruumis viibijatest küberturvalisuse olulisust rõhutada. Kuid samuti olen ma kindel, et seda tunnet, kui oluline ja tähelepanu vajav teema see on, jagab ka enamik inimesi väljaspool seda konverentsiruumi. Või kui võtame veel isiklikuma küsimuse – küberhügieeni –, siis muret selle pärast jagavad kõik meie seast.

Võtkem näiteks USA Demokraatliku Partei kongressi meiliserverisse sissemurdmise juhtum 2016. aastast. Pole oluline, mida arvame selle kohta, kes võis selle operatsiooni taga olla või kui palju võis see vahejuhtum USA presidendivalimiste tulemusi mõjutada. Tõsi näib olevat asjaolu, et võimalikuks sai niisugune asi peamiselt tänu sellele, et pääseti ligi Clintoni kampaaniajuhi John Podesta kontole. See ei olnud tehniliselt keeruline operatsioon, pigem oli see väga lihtne andmepüük.

See seisnes selles, et keegi esitles ennast Google Mailina ning pettis härra Podestalt ja tema IT-toega tegelevatelt inimestelt välja nende salasõnad. See koos kahekomponendilise autentimise puudumisega andis tulemuseks ühe viimastel aastatel kõige enam jutuainet pakkunud sissetungimise meiliserverisse. Ja see näitab – muu hulgas – ka seda, kui vähe järgivad inimesed kas või kõige algelisemat küberhügieeni ning millised tagajärjed sellel võivad olla.

Kuid mitte mingil juhul ei taha ma selle juhtumi puhul süüdistada ohvrit. Sest see oli lihtsalt üks märk üldisemast probleemist. Ja see probleem püsib senikaua, kuni kõige populaarsemad salasõnad on „password“, „12345“ ja „qwerty“. Ma olen üsna kindel, et ka siin, selles ruumis viibib vähemalt paar inimest, kes mõnda seda laadi salasõna kasutavad.

Seetõttu ei tohiks me unustada – kõigi nende uhkete algatuste ja küberkaitseprogrammide ja uute loodavate asutuste kõrval –, et inimfaktor ja elementaarne küberhügieen on endiselt asjad, mis ka tulevikus turvarikkeid põhjustavad.

Tuleb tunnistada, et küberhügieeni jõustamine on peamiselt liikmesriikide teema. Kuid Euroopa Liit saab selles vallas olla projektide algatamisega teadlikkuse kasvatamisse panustaja ja toetaja. Ja ma olen kindel, et iga liikmesriik juba teeb midagi selles vallas. Teema olulisust arvestades usun ma, et praktiline oleks üksteiselt õppida ja omavahel parimaid praktikaid jagada.

Sellega jõuan ma teise teema juurde – otsustajate teadlikkus ja küberjulgeoleku küsimuste mõistmine. Suurem osa tänapäeva poliitikutest tunnistavad, et küberkaitse on oluline, nad räägivad selle keelt jne, ning paljud küberkaitsealgatused naudivad siirast poliitilist toetust. Aga mastaapsed küberrünnakud ei taba meie süsteeme piisavalt sageli, et poliitilise tasandi otsustajad nendega otseselt kokku puutuksid. Tavaliselt on pigem tehniline personal ja riigiametnikud need, kes siis otsuseid langetavad.

Selles mõttes on mul väga hea meel, et Eesti Euroopa Liidu eesistumise ajal korraldas Eesti kaitseministeerium koostöös Euroopa Kaitseagentuuriga septembris strateegilise küberõppuse CYBRID 2017. See õppus oli esimene omataoline, millesse olid kaasatud ELi riikide kaitseministrid ning vaatlejana ka NATO peasekretär. Ning paljude teiste väärtuslike õppetundide seas näitas CYBRID 2017 ka seda, et kuigi poliitilise tasandi otsustajad oleksid küberrünnaku korral esimesed, kes peavad reageerima ja otsuseid langetama, jätavad nende arusaamad, teadmised ja teadlikkus küberrünnakute olemusest endiselt paljuski soovida. Ärge võtke seda kui kriitikat. Pigem näitab see, et CYBRIDi-sarnaseid õppusi tuleks korraldada regulaarselt nii liikmesriikide kui ka ELi tasandil.

Meil oli Eestis hiljuti ID-kaardiga probleem. Ma ei kutsuks seda digitaalseks tõrkeks, vaid pigem digitaalseks raskuseks. Me ei põhjustanud seda ise, selle põhjus oli rahvusvaheline. Ja me õppisime sellest palju. Nimelt: sellisest väga tõsisest intsidendist, mis tegelikult mõjutas poolt Eesti elanikkonnast, on võimalik välja tulla nii, et kõik süsteemid töötavad. Ja mis veelgi olulisem, me märkasime, et meie inimestele ei olnud tagasiminek analoogsüsteemi peale alternatiiv. Nad keeldusid paberit alternatiivina aktsepteerimast. Nad tahtsid kindlasti jätkata e-teenuste kasutamisega.

Nad nõudsid, et valitsus parandaks sõitvat autot. Ja selline kogemus on väärt jagamist, sest näitab, kui sõltuvad on ühiskonnad praegu, kui sõltuvad nad on tulevikus ja et me peame olema valmis mõeldamatuks. Sa ei tea, millal see juhtub ja mis juhtub, samal ajal pead sa olema valmis sellest oma inimestele rääkima esimestel minutitel, mil see juhtub, et nad teaksid, kuidas reageerida.

Seesuguste ühekordsete ürituste korraldamine poleks jätkusuutlik viis edasi liikuda, sest kübersfäär areneb ka sel ajal, kui me sellest räägime. Täna kasutusel olevad otsustusprotsessid pole homme võib-olla enam asjakohased. Sel ajal kui poliitilised otsustajad enda teadlikkust parandavad, on vaja rääkida ka asjadest, mis on poliitiliselt tundlikud. Nende hulka kuulub ka vastutuse omistamine. Esmapilgul näib see tehnilise küsimusena, kuid lõppude lõpuks on see siiski poliitiline otsus. See puudutab ka valikut ründava ja kaitsva tegutsemise vahel. Loomulikult on need küsimused liikmesriikide otsustada, aga sellele vaatamata tuleks nende üle mitte ainult arutada, vaid ka strateegilisel tasandil tegutseda.

Daamid ja härrad!

See toob mind uuesti küsimuse juurde, milline peaks selles olema Euroopa Kaitseagentuuri roll. Nagu te kõik teate, on Euroopa Komisjon väga aktiivselt rõhutanud küberteemadega tegelemise vajadust. Mul on hea meel, et esmaspäeval võttis üldasjade nõukogu vastu resolutsiooni küberjulgeoleku kohta. Koos Euroopa Komisjoni küberpaketiga annab see järgnevateks aastateks küberjulgeoleku teemadega tegelemisele kahtlemata uue hoo. Ma ei lasku teadlikult detailidesse ega räägi mitmesugustest projektidest, mida nende dokumentidega ette nähakse, kuid üldisemal tasandil on selge, et neile teemadele pööratakse suurt tähelepanu ja nende jaoks nähakse ette ressursse.

Ma tõesti usun, et sellises olukorras peaks Euroopa Kaitseagentuur jätkama nende edukate projektidega, millega ta seni on tegelenud, ning täiendama Euroopa Komisjoni projekte ilma neid liigselt dubleerimata. Näiteks usun ma, et Euroopa Kaitseagentuur peaks keskenduma haridusele, koolitustele ja strateegilise tasandi harjutustele, sest need on valdkonnad – soovime seda või mitte –, milles liikmesriikidel on kõige suuremaid vajakajäämisi. Kuid samal ajal on neil olemas tahe Euroopa tasandil rohkem koostööd teha. Me peame mõtlema ka selle peale, kuidas saaksid Euroopa Kaitseagentuuri kübertegevused anda oma panuse Euroopa kaitsetööstuse arendamisse ning alalise struktureeritud koostöö programmidesse, aga ka vastupidi.

Lugupeetud osalised!

Viimasena sooviksin ma kõigile meelde tuletada seda, kui kiiresti muutub kübermaastik ja sellega koos ka väljakutsed. Et homse tundmatuga tegelemine on reegel, mitte erand.

2017. aastal tähistatakse kümne aasta möödumist kolmest olulisest kübermaailma sündmusest. 2007. aasta aprillis sai Eestist esimene riik, keda tabas poliitiliselt motiveeritud koordineeritud küberrünnak. Vähem mäletatakse – vähemalt Eestis – sündmust, mis on ehk veel olulisem: nimelt tutvustas 2007. aasta juulis Apple maailmale oma esimest nutitelefoni. Ja 2007. aasta märtsis Idaho riiklikus laboris tehtud katse, mis sai nimeks Aurora Generation Test, tõestas, et küberrünnakut on võimalik kasutada elektrivõrgu komponentide hävitamiseks.

Viimased kümme aastat on näidanud, et nutitelefonidest on – koos kõigi nende võimaluste ja ohtudega – saanud esmatarbekaup kõikjal maailmas. Küberrünnakuid riikide vastu küll igapäevaselt ette ei tule, kuid samas pole need enam ka midagi üllatavat ega uut. Reaalse ja materiaalse taristu vastu korraldatud küberrünnakud – olgu selleks Ukraina elektrivõrgu ründamine 2015. aastal või Iraani tuumatsentrifuugide ründamine 2009. aastal – on nüüdseks reaalsus.

Niisugused arengud võivad tunduda kiired – aga ainult siis, kui võrdleme neid näiteks sellega, kui mitu aastakümmet kulus selleks, et püssirohi muutuks tavaliseks sõjapidamise vahendiks. Kübervaldkonnas kogub muutuste tempo iga päev hoogu. Võtkem kas või AlphaGo Zero, mis on põhimõtteliselt tehisintellekti versioon vanast Hiina strateegilisest lauamängust Go. Ühe Google´i omanduses oleva firma poolt sel aastal välja töötatud süsteemil kulus kolm päeva, et võita inimesest vastast, 21 päeva, et võita iseenda vana versiooni, ja 40 päeva, et ületada põhimõtteliselt kõiki varasemaid versioone. See on tõenäoliselt järgmine tõsine samm tehisintellekti loomise suunas. Mis võib viia meid üsnagi ulmelistesse tulevikustsenaariumidesse.

Muu hulgas demonstreerivad need näited ka seda, et muutuste tempo on kasvamas juba nii suureks, et me ei saa olla valmis kõigeks, mis kübermaailmas juhtuda võib, ja samuti ei saa me koolitada otsustajaid mingi konkreetse ootamatu sündmuse jaoks. Aga mida me saame teha ja mida me ka peaksime tegema, on olla valmis mõtlema ka mõeldamatute stsenaariumide peale.

Tänan tähelepanu eest!

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

28

Müncheni julgeolekukonverentsil Saksamaal

15.02.2018

Lugupeetud suursaadik Ischinger, minister Schmidt, admiral Nielson, daamid ja härrad!

Esmalt soovin tänada Saksamaa NATO ühingut ja Müncheni julgeolekukonverentsi selle paneeli korraldamise eest. Kuna Eesti on üks neljast liitlaste suurendatud kohaloleku (eFP) lahingugruppe vastu võtvast riigist, soovin anda ülevaade sellest, mida on Varssavi tippkohtumise järgse pooleteise aastaga ära tehtud ja mida tuleks edasi teha. Ning lõppu lisaksin ka mõne mõtte selle kohta, mida me EI peaks seoses eFPga ja NATO kui terviku sidusust silmas pidades tegema.

Kuigi eFP lahingugruppide moodustamise ja piirkonda paigutamise ajendiks said 2014. aasta sündmused Krimmis ja Ida-Ukrainas, ulatub Eesti soov saavutada liitlasvägede kohalolek meie riigi pinnal palju kaugemale. Euroopa julgeolekus täheldatavate pidevate negatiivsete tendentside taustal oli 2004. aastal NATO liikmesuse saavutamine ning kollektiivse julgeolekuruumi osaks saamine Läänemere piirkonnale suur ja positiivne areng. Aga kindlasti polnud see meie jaoks nii-öelda ajaloo lõpp. Juba siis mõistsime, et lõpuni usutava kollektiivkaitse tagamiseks on vaja tegeleda ka koostegutsemisvõime, realistlike operatiivplaanide ja teiste liitlaste sõjalise kohalolekuga.

Ida poole vaadates näeme Venemaa relvajõudude järjekindlat arendamist ja moderniseerimist, mis algas umbes kümme aastat tagasi. Esialgu põhjendati seda pikalt edasilükkunud armeereformiga. Viimasel ajal on seda nimetatud reaktsiooniks liitlaste väikeste väeüksuste paigutamisele Balti riikidesse. Igal juhul on fakt, et Venemaa lääneosas alaliselt paikneva väekontingendi suurus on täna sellisel tasemel, mis 2009. aastal saavutati vaid lühiajaliselt, õppuse ZAPAD 2009 ajal. Paraku on see meie jaoks uus normaalsus.

Enne 2014. aastat oli ainsaks alaliselt Balti riikides asunud liitlasüksuseks Leedus paiknenud väike õhuturbehävitajate üksus. Krimmi-järgsele olukorrale reageeris NATO aga kiiresti ja tõsiselt, kuna ilmselgelt muutis Krimmi okupeerimine ohuhinnanguid. See ei tähendanud vaid 2016. aasta suvel tehtud otsust moodustada eFP lahingugrupid ja nende paigutamist Balti riikidesse ja Poolasse 2017. aasta kevadel, mis NATO standardite kohaselt oli väga kiire tegutsemine. Eestis olid USA hävitajad kohal juba 2014. aasta märtsis, vaid mõni päev pärast vastavasisulise palve esitamist. Neile järgnes umbes kuu aega hiljem Balti õhuturbeoperatsiooni laiendamine Eestisse ning USA väekontingendid kõigis kolmes Balti riigis ja Poolas. Muidugi astuti samal ajal ka diplomaatilisi samme, millega tagada, et poleks võimalik vääriti mõista lääneliitlaste valmisolekut kaitsta iga NATO liikmesriiki. 2014. aasta septembris käis president Obama Tallinnas sõnumiga, et Tallinna, Riia ja Vilniuse kaitsmine on niisama oluline nagu Berliini, Pariisi ja Londoni kaitsmine. See oli kooskõlaline sündmuste ahel, vastus järsult tekkinud vajadusele tugevdada heidutusvõimet.

Kõik need sammud demonstreerisid mitte ainult vastastele, vaid ka meie elanikkonnale, et tõsiste julgeolekuväljakutse korral on NATO suuteline tegema kiireid, julgeid ja tõhusaid otsuseid. Varasem sajaprotsendiliselt edukas heidutuspoliitika on olnud NATO modus operandi väga oluline nurgakivi.

Kui jõuame lahingugruppide piirkonda paigutamise etapi juurde, siis peamine väljakutse polnud sõjaline või logistiline. See oli igas mõttes edulugu. Aga häiriv oli selle Varssavi tippkohtumisele järgnenud aasta jooksul veider mure, et liitlaste kohaloleku suurendamine Balti riikides võiks NATO jaoks tähendada suuremat konfliktiohtu. Ma arvan, et enamik teist on näinud pealkirju: „Kas Eesti on järgmine?“, „Balti riigid valmistuvad täiemõõduliseks sõjaks“, „Pinge kasvab, kui NATO paigutab oma väed Vene piirile“ jne. Mul oleks hea meel, kui saaksin selle kõik panna ajakirjanduslike liialduste arvele. Aga sarnaseid mõtteid on olnud kuulda ka mõne lääneriigi pealinnas. Ma soovin väga selgelt välja öelda: loomulikult on Venemaa huvides see, et lääneliitlased olukorda niimoodi näeksid. Muidugi püüdis Venemaa tollal ja püüab ka täna tagada, et võimalikult paljud inimesed näeksid olukorda nii, nagu näevad nemad. Aga meie asi on teada tegelikku olukorda.

Venemaa austab tegutsemist ja otsustavust, selgeid piire. Väga oluline on märkida, et mõne inimese toonased mured ei ole realiseerunud. Suhted Venemaaga ei ole muutunud halvemaks selle tõttu, et Balti riikidesse ja Poolasse on paigutatud liitlaste üksused. Pigem vastupidi – praegu võime täheldada, et Venemaa agressiivsus selles piirkonnas on ohjeldatud. Liitlaste lahingugrupid on avaldanud stabiliseerivat ja heidutavat mõju Läänemere piirkonna julgeolekule. Nii nagu külma sõja 40 aasta jooksul avaldas stabiliseerivat ja heidutavat mõju liitlasvägede kohalolek Lääne-Saksamaal.

Kommunikatsioonirindel on meie järgmine väljakutse selgitada laiemale üldsusele, et tegemist ei ole mitte Eestit, Lätit, Leedut ja Poolat kaitsvate NATO vägedega, vaid tegemist on iseennast kaitsva NATOga. Ja et Balti riikides ei olnud ega ole ka täna ilma liitlasteta tohutut sõjalist vaakumit. Eesti on juba aastaid suunanud vähemalt 2% oma SKTst kaitsekuludeks – ning Läti ja Leedu saavutavad selle taseme 2018. aastal. Me oleme moodustanud reservarmee, millesse kuulub üle 20 000 reservväelase. Neil on tõeline – ja välkõppustel järeleproovitud – võime mobiliseeruda 24-tunnise etteteatamisega. Nii et selles mõttes oleme oma liitlastele küll väga tänulikud, et nad eFPs osalevad. Aga meil on kurb kuulda, kui seda esitletakse NATO toetusena oma abitutele ja koormaks kaelaks olevatele idatiiva riikidele. Reaalsus on selline, et liitlaste suurendatud kohalolek loob tõepoolest strateegilise väärtusega komistustraadi. Aga puhtalt numbreid vaadates on eFP lahingugrupp lihtsalt üks jalaväepataljon lisaks neile kümnetele, mida Eesti ise on suuteline välja panema. Me oleme eelpost, millest saavad kasu kõik liitlased.

Kui laskume taktikalisele ja tehnilisele tasandile, siis esimesed 10 kuud Suurbritannia juhitud lahingugrupi tegevusest Eestis on olnud edukad. Lahingugrupp on hästi integreeritud Eesti kaitsejõudude juhtimisstruktuuri, operatiivplaneerimise ja iga-aastase väljaõppetsükliga, kuigi alaliselt riigis paikneva täiemõõdulise mehhaniseeritud pataljoni taktikalise grupiga koostöö tegemine kujutab meie väikese rahuaja armee jaoks kahtlemata väljakutset. Eestis paiknevad liitlassõdurid üldiselt tunnistavad, et nende elamis- ja väljaõppetingimused Eestis on paremad kui kodumaal. See on saavutatud muu hulgas tänu sellele, et lisaks tavalisele kaitse-eelarvele investeerime me veel 0,2% SKTst liitlaste vastuvõtmisse.

Juba eFPde tegutsemise esimese aastaga on NATO õppinud palju oma võimekuse kohta tegelikult tegutseda koos vägedega, mis pärinevad erinevatest relvajõududest ning peavad tegutsema maastikul ja ilmastikuoludes, mis on enamiku liitlaste jaoks võõrad ja rasked. Õppetunde on, eriti kui asi puudutab näiteks sidesüsteeme või rasketehnika kasutamist metsastel ja soistel aladel. Ma ei nimetaks neid asju siiski väljakutseteks, pigem suurepäraseks võimaluseks harjutada kollektiivkaitset realistlikus keskkonnas ja võimaluseks kasutada neid õppetunde NATO kollektiivkaitsevõimekuse arendamiseks. Ning ühtlasi tähendab üksuste roteerumine iga kuue kuu järel seda, et igal aastal saab vähemalt 8000 liitlaste sõdurit vahetu kogemuse selle piirkonna maastiku, kliima ja relvajõududega, mida nad peavad kaitsma hakkama, kui heidutus peaks ebaõnnestuma.

Daamid ja härrad, liitlaste suurendatud kohalolek on edulugu. Aga heidutus pole sellega veel valmis. Mida peaksime edasi tegema, et meie heidutus oleks jätkuvalt usutav?

Me peame viima lõpule selle, milles Varssavis kokku leppisime. See tähendab, et lahingugruppidel peab olema ühendtoetus. Mis praktikas tähendab lahendust, kuidas tugevdada eFP õhu-, mere- , õhukaitse ja kaudtule võimekust. See on eluliselt tähtis mitte ainult lahingugruppide, vaid ka kogu Läänemere operatsioonide ala jaoks.

Liikudes kõrgemale, strateegilisemale tasandile, siis selleks, et heidutus toimiks, vajame nii meie enda iseseisvat kaitsevõimet kui ka liitlaste suurendatud kohalolekut. Kuid tõenäoliselt ei arva mitte keegi, et ainult neist võiks Balti riikide kaitsmiseks piisata, juhul kui heidutus peaks ebaõnnestuma. Seega – tõhusaks heidutuseks vajame realistlikku tugevdusstrateegiat, mis kinnitaks vastasele, et agressiivsete sammude korral reageeritakse neile kiiresti, saates piirkonda lisavägesid ja -võimekust.

Kuidas saavutada sellise stsenaariumi usutavus? Selleks on vaja astuda kolm sammu.

Esiteks peab NATO olema valmis ja harjutatud selleks, et otsuseid kiiresti langetada. Seda nii poliitilisel kui ka sõjalisel tasandil.

Teiseks peab olema piisavalt palju kõrges valmiduses üksusi, mida kriiside de-eskaleerimiseks ja ulatusliku agressiooni vältimiseks piirkonda paisata. Kui see peaks ebaõnnestuma, siis peab olema ka suurema mastaabiga tegutsemiseks jätkuvõimekus, mille iseloom ja võimed on kindlaks määratud ja mis on suuteline kohe pärast moodustamist koos tegutsema. Kui me selles ebaõnnestume, oleksid sellel muserdavad tagajärjed mitte ainult piirkonna sõduritele ja sealsetele lahingugruppidele, vaid kogu alliansi julgeolekule ja elanike moraalile.

Ja kolmandaks on Venemaal olemas suutlikkus oma juurdepääsu ja tegevust takistavate võimetega (Anti-Access/Area Denial ehk A2/AD) tõsiselt takistada liitlaste piirkonda saabumist ja seal tegutsemist. Liitlased peavad selleks valmis olema ja meil peavad olema vajalikud võimed sellest hoolimata oma vägesid toetada. Liitlasvägede liigutamiseks üle Atlandi ookeani ja Euroopas peavad olema realistlikud plaanid, õppused ja mehhanismid, isegi kui see kõik peaks toimuma niinimetatud A2/AD keskkonnas. Plaanid ja õppused on kohati niisama olulised kui selleks vajalike vägede endi olemasolu. Sest sageli toob vaid realistlik planeerimine ja plaanide läbiharjutamine välja tegelikud puudujäägid võimekustes.

Eesti loodab, et neid küsimusi arutatakse ja neile leitakse lahendused eesseisval NATO tippkohtumisel Brüsselis. Eriti näeme vajadust tugevamate suuniste järele NATO tugevdusstrateegia edasise arendamise vallas. Nende sammude astumine on parim võimalus tugevdamaks NATO heidutus- ja kaitsehoiakut terve idatiiva ulatuses – ja mitte ainult idatiival. Vajalike juhtimis- ja sidesüsteemide, plaanide ja vägede olemasolu on parim viis tagada, et meil ei tule neid kunagi tegelikkuses kasutada. Ja nende olemasolu ühe piirkonna jaoks muudab NATO tugevamaks – ning tema relvajõududes võitlemise ohutumaks – 360 kraadi ulatuses.

Daamid ja härrad.

Venemaa suunalt kerkivad väljakutsed tunduvad kõige põletavamate teemadena NATO idatiival paiknevatele riikidele ning viimase paari aasta arengud on andnud tõuke suunata oma fookus taas NATO territooriumi kaitsmisele.

Loomulikult tervitab Eesti sellist arengut, kuid me ei tohi samas unustada, et liitlaste ees seisab veel teisigi ja niisama olulisi väljakutseid. Mõistetavatel põhjustel on nendeks terrorism ja ekstremism, ebastabiilsus ja Vahemerelt lähtuv kontrollimatu migratsioon, mis hoiavad öösiti ärkvel nii otsustajaid kui ka tavalisi inimesi.

Eesti ja teised Balti riigid mõistavad seda väga hästi. Seetõttu oleme kõik suurendamas oma panust kriisireguleerimisoperatsioonides – mis on kõik ühel või teisel moel seotud eespool mainitud ohtudega. NATO-l on kolm tuumikülesannet ja Eesti on pühendunud nende kõigi täitmisele. Me tervitame NATO lõunapiirkonna keskuse loomist Napolisse. Muu hulgas võimaldab see keskus otsustajatel, nagu näiteks minul, saada analüüs piirkonna riskide kohta. Samuti kavatsen mina isiklikult hoida tihedaid sidemeid oma kolleegidega lõunas, et saavutada ühine ja kõikehõlmav analüüs mitmesuguste väljakutsete kohta, mis meid, kõige kõrgema tasandi otsustajaid, ümbritsevad.

Ja kuna ma olen juba sõjalisest ja poliitilisest diskussioonist eemaldunud, lubage mul veidi samal teemal jätkata, kuigi valdkonnas, mida ma kõige paremini tunnen:

NATO Venemaa-suunaline poliitika. On see asjakohane? Kas see tuleks üle vaadata?

Selles vallas on päris palju väärarusaamu. Osa nendest oleme tekitanud ise, sest oleme kohati justkui oma minevikku kinni jäänud.

Müncheni julgeolekukonverentsi programmi läbi vaadates panin tähele, et üks paneelidest kannab pealkirja „Dialoog ja heidutus: Euroopa, Venemaa ja Harmeli doktriini tulevik“. Kahtlemata pole mul vaja mitte kellelegi sellest auditooriumist meelde tuletada konteksti, kus Belgia välisminister Pierre Harmel selle raporti 1967. aastal kirjutas. Pealegi on see lihtsalt üks raport. Mitte doktriin. Ja see rääkis kahe tee – heidutuse ja pingelõdvenduse – poliitikast. Sellest et tuleb säilitada piisav kaitsevõime, ajades samal ajal pingelõdvenduse poliitikat. See sisaldas ka ettepanekut vägesid tasakaalustatult Idas ja Läänes vähendada. See kõik oli 1967. aastal, külma sõja kõrgajal. 51 aastat hiljem näevad mõned liitlased Harmeli raportis endiselt lahendust külma sõja järgse maailma probleemidele.

Muidugi töötas Harmeli raportis välja käidud poliitika väga hästi selles ajas, mille jaoks see oli mõeldud. Aga on see ikka tõesti lahendus probleemidele, millega meil on tulnud tegemist teha alates 2008. aasta augustist ja 2014. aasta talvest, kui Venemaa põhjustas Euroopas kõige suurema geopoliitilise maalihke pärast Teise maailmasõja lõppu? Kas me tõesti soovime kasutada mineviku poliitikat tänaste ja tulevaste väljakutsetega tegelemiseks? Ja kui me peaksime jääma Harmeli raporti – terve raporti, mitte sellest oma soovi kohaselt väljanopitud lõikude – põhimõtete juurde, siis poleks NATO praeguse idatiiva võimekus, isegi koos liitlaste suurendatud kohalolekuga usutava heidutuse tagamiseks piisav.

Aga me oleme oma Venemaa-suunalise poliitika kollektiivselt üle vaadanud nii Walesis kui ka Varssavis ja me peaksime selle juurde jääma. Me ei tohiks unustada, et see räägib heidutamisest, kaitsevõimest ja dialoogist. Selles on kaks paralleelset rada – ühelt poolt heidutus ja kaitsevõime, teiselt poolt dialoog. Üks ei saa olla teise pantvang. Kui venelased teaksid, et meie kaitsevõime tugevdamine ja heidutus sõltub sellest, kui palju NATO-Venemaa Nõukogu nõupidamisi aastas toimub, ja kui kindral Gerassimov võtaks toru, kui talle helistab Euroopa liitlasvägede ülemjuhataja või NATO sõjalise komitee esimees, siis oleksime omadega ummikus. Seetõttu teeme mõlemat, aga mitte ühel kaherööpalisel rajal, vaid paralleelselt.

Loomulikult on dialoog oluline. Ma olen alati olnud veendunud, et näost näkku rääkimisel on mõtet. NATO kontekstis pole küsimus mitte selles, kas dialoog on või seda pole, vaid mis tingimustel ja kuidas. Jõupositsioonilt muidugi. Selles oleme kokku leppinud. Aga ka selles, et tuleb olla läbipaistev, omada selgeid eesmärke, olla venelastega otsesuhtluses otsekohene ning vajadusel seada nende väited ja tegevused selgelt kahtluse alla.

Ma usun kindlalt, et NATO praegune Venemaa-suunaline poliitika töötab. Sest meie olukord pole halvem, kui see oli 2014. aastal. Status quo säilitamine viimase nelja aasta jooksul on saavutus.

Ma väidan, et meie sammud heidutuse ja kaitsevõime alal on dialoogi suurendanud, mitte seda kahandanud, sest Venemaa lihtsalt võtab tugevamat NATOt tõsisemalt. Aga parandamisruumi on. Seda nii heidutuse ja kaitsevõime kui ka dialoogi vallas. Viigem lõpule see, milles sai liitlaste suurendatud kohaloleku suhtes Walesis ja Varssavis kokku lepitud, ning täiustagem seda usutavuse saavutamiseks vajalike päästikprotsessidega. Ja pidagem Venemaaga piisavalt poliitilist dialoogi. Ja mitte ainult Läänemere piirkonna ning läbipaistvuse ja riskide vähendamise teemadel NATO idatiival, vaid ka laiemalt. NATO-Venemaa nõukogu ei peaks tegelema ainult liitlaste suurendatud kohalolekuga. Me peaksime arutlema ka selliste teemade üle nagu Süüria, Lähis-Ida, Saheliga seotud küsimused jne, sest ei ole olemas kahte Venemaad – ühte idas ja teist lõunas. Ning samal ajal jätkame NATO tuumikülesande täitmist. Lõppude lõpuks on see ju viimased 70 aastat häid tulemusi andnud.

Tänan kuulamast!

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

29

Sciences Po Ülikooli lõpuaktusel Prantsusmaal

30.06.2018

Armsad lõpetajad, palju õnne!

Te hakkate jõudma selle ametliku haridustee lõppu, mida meie, teie vanemate põlvkond, oleme teie jaoks armastavalt ette valmistanud.

Me oleme seda teinud teie parimaid huvisid silmas pidades. Ja ometi oleme seda teinud minevikust lähtudes. Te olete omandanud hariduse, mis meie arvates võiks teid piisavalt hästi ette valmistada teie põlvkonna ees seisvateks väljakutseteks. Nii nagu kõik armastavad vanemad juba enne meid, oleme loomulikult meiegi mõnda asja teinud hästi ja mõned võimalused käest lasknud. Me oleme märganud, et tehnoloogiatsükkel on lühenemas. Mingil määral me ju nägime seda ette, et 21. sajand näeb palju rohkemate leiutiste sündi ja surma kui 20. sajand. Lõppude lõpuks heitsid 20. sajandil hinge ju vaid petrooleumilamp ja hobuvanker. Suurem osa leiutistest lihtsalt muutus tõhusamaks, kuid jäi ellu.

Me ei näinud ette seda, et teie esimesed mobiiltelefonid kuuluvad teie ülikooli lõpuks juba „kiviaega“.

Me ei näinud ette seda, et meie ühiskondade digivapustus on nii põhjalik, et paljud teist saavad tööd teha hoopis teistmoodi kui meie, ja seda juba siis, kui te kooli lõpetate.

Me ei näinud ette seda, et geograafiline asukoht muutub ebaoluliseks paljude ametialade puhul, kui te tööd otsite. Me ei näinud ette, et paljud teist ei pea tegema seda, mida majandusteadlased on terve sajandi pidanud vältimatuks – koonduma ettevõtetesse, et produktiivsemalt tööd teha.

Me ei näinud ette, et arenenud majandustes on langenud tööstuses töötavate inimeste osakaal 30 protsendilt, mis see oli siis, kui teie sündisite, 19 protsendile, nagu see on siin Prantsusmaal täna, kui te kooli lõpetate. Ja võib-olla selleks ajaks, kui teie olete juba 15 aastat tööturul olnud, on see langenud 3–5 protsendile.

Me ei näinud ette seda, et te olete kõige võimsam põlvkond ajaloos, vabad töötama seal, kus tahate, millal tahate, kellega tahate, ja võimelised ümber mõtlema nii sageli, kui ise soovite.

Me andsime teile vabaduse, millest ise unistasime – Euroopa neli vabadust, euroala ja Schengeni. Kuid digivapustus on andnud teile palju enamat, kui meie oleme eales anda suutnud.

Te naudite terves maailmas absoluutset vabadust, mida määratleb ja piiritleb vaid teie enda kujutlusvõime. Te võite töötada mitmes ettevõttes, isegi mitmes riigis samal ajal. Te ei pea nõudma endale paindlikku tööaega, selle asemel määrate oma tööaja ise. Te ei nõustu töötades istuma ühes linnas ja ühes riigis. Isegi kui te peaksite asuma tööle koosteliini juhina, võite te nõuda, et saaksite seda teha Vahemere rannalt või Alpide tipust. Te ei nõustu pikkade töölepingute ja konkurentsiklauslitega, kuna te olete vaieldamatult suutelised müüma oma oskusi iseseisvalt ja mitmele ettevõttele samal ajal.

Me ei valmistanud teid selleks ette juba alates esimesest päevast, kui astusite eelkooli. Sellele vaatamata tean ma, et oleme siiski midagi ka õigesti teinud. Me oleme õpetanud teid austama inimõigusi ja demokraatlikke väärtusi.

Homsest hakkate meie Euroopat ja meie maailma ette valmistama ajastuks, mis saabus koos teie kasvamisega. Need väärtused, mida teie kannate, on selle töö jaoks palju olulisemad kui mis tahes tehnilised oskused, millega meie teid oleme varustanud või varustamata jätnud.

Me oleme näinud, kuidas digitehnoloogia areng on meie ühiskonda muutnud. Kuid me pole veel suutnud kohandada seda uue reaalsusega. See töö jääb teie teha.

See, kuidas teie elama ja töötama hakkate, ei mahu üldse meie kategooriatesse, milleks on olnud „töötaja“, „tööandja“, „FIE“, „töötu“, „vanemapuhkusel olija“. Te võite vabalt olla need kõik korraga.

Te ei ole nõus sellega, et teie ametlik staatus määrab kindlaks selle, millised sotsiaalteenused on teile kättesaadavad. Te nõuate midagi muud. Riiki kui turvalist dokki, kuhu saaks sisse logida, et saada teenuseid, mida te vajate, sõltumata sellest, kus te ise parajasti asute.

Me pole veel välja mõelnud, kuidas muuta meie sotsiaalsüsteeme sellele uuele reaalsusele vastavaks. Meie praegune mudel järgib tööstustel põhinevat töömudelit.

Kuid vana, tööstustel põhinevat tööd ei ole enam. Ühiskond on ehitatud maksude jõele, mis voolab välja väiksematest ja suurematest ettevõtetest. Ja kui kulutatakse vastavalt ühiskondlikule lepingule vaid nende inimeste peale, kellel on üks kindel kodune aadress, siis ei saa see süsteem ellu jääda. Te hakkate nõudma teenuseid üleilmselt.

Te hakkate tahtma tervishoiuteenuseid seal, kus parajasti viibite. Te otsite emakeelset õpet oma lastele isegi siis, kui te ise viibite sellest keelekeskkonnast eemal. Te soovite hääletada ja osaleda selle riigi elus, mida peate endale kõige lähedasemaks. Te soovite maksta makse selles riigis, mis pakub parimat toetust teile, terves maailmas töötavatele ja elavatele kodanikele.

Teie sissetulek võib pärineda mitmest ettevõttest, mis asuvad mitmes riigis, mõned neist Euroopa Liidus ja teised mitte. Ometi peab üks riik mingil moel vastutama kõigi teile osutatavate teenuste eest, alates tervishoiust ja teie laste harimisest kuni pensioni maksmiseni.

Ma tean, et me oleksime pidanud selle peale juba varem mõtlema ja teile lahendused välja pakkuma. Kuid see on alles praegu meie teadvusesse jõudnud, et me oleksime pidanud seda tegema. Me pole valmis ja seetõttu riskime kaotada oma maksud, teie osaluse meie sotsiaalsüsteemis ja teie usalduse riigi kui turvavõrgu pakkuja vastu. Põhimõtteliselt võite teie, kes te siin ruumis viibite, hakata lihtsalt kasutama tasulisi teenuseid. Teil on hea haridus, te hakkate saama suurt palka ja te saate seda endale lubada. Kuid see oleks Euroopa sotsiaalsüsteemi lõpp.

Meil tuleb mõelda selle üle, milline peaks olema uus sotsiaalne kokkulepe inimeste ja riigi vahel. Kokkulepe, kus riik võtab endale vastutuse jätkata oma kodanikele teenuste pakkumist sõltumata sellest, kus tema kodanikud parasjagu töötavad ja elavad. Kodanikud saavad vastutasuks panustada riigi ressurssidesse vastavalt oma sissetulekule sõltumata sellest, kuidas ja kust nad neid saavad.

Ilma sellise uue mudelita on lõpp meie ühiskonnal, mis peaks olema suuteline pakkuma turvavõrke, millega me nii harjunud oleme. Sissetulekute erinevusi on edaspidi raskem taluda, kui sellised põhiteenused nagu haridus ja tervishoid pole enam kõigile kättesaadavad. Sotsiaalne mobiilsus sureb. Lisaks toimub see kõik kriitilisel ajal, mil vajame ressursse, et aidata neid, keda ühiskondlike muutustega kohanemine rohkem haavab.

See muutus on seninägematu kiiruse poolest, kuid mitte oma olemuselt. Me teame, et üleminek põllumajandusühiskonnalt tööstusühiskonnale oli haavatavamate klasside jaoks väga valus. Kui oleme õpetanud teile humaansust viisil, nagu me arvame, et oleme, siis te tegutsete kiirelt. Teie peate kohandama meie ühiskondi, enne kui positiivne tehnoloogiline muudatus kujuneb haavatavate inimeste jaoks negatiivseks stsenaariumiks.

Teil on vaja kohandada ka haridussüsteemi oma laste vajadustele vastavaks, mida meie teinud ei ole. Teie lapsed astuvad kooli palju parema kirjaoskusega, palju suuremate teadmistega, kui astusite teie. Neil on terve maailm olnud väikeste sõrmede otsas juba sellest ajast peale, kui nad õppisid ekraanil lehekülgi pöörama. Lastele kättesaadavad haridusprogrammid annavad meile juba koolilapsi, kelle teadmised matemaatikast, keeltest või geograafiast on kaugelt üle sellest, mida nõuab neilt kooliprogramm. Nende õpetamist tuleb kohandada sellele vastavaks.

Minu poeg on praegu 9 aastat vana. Tal on 35 klassikaaslast. Ainult üks neist oskab inglise keelt nii halvasti, nagu 3. klassi õpik seda eeldab. Pooled räägivad inglise keelt vabalt, kuigi kirjutada ei oska neist ükski. Paljud suudavad lahendada geomeetria ülesandeid, mida on leidnud interneti haridusprogrammidest, ja need on samuti kaugelt üle 3. klassi taseme. Neil on oht tunda igavust ja käituda halvasti. Ja isegi kui nad seda ei tee, raiskavad nad koolis aega ega lisa midagi neile oskustele, mis neil juba on. Need lapsed ei sobi klassidel põhinevasse süsteemi. Nad vajavad kooli, mis arendaks vastavalt erinevatele võimetele seda, mis neil juba on, hoolitsedes samal ajal selle eest, et neil ei jääks puudu teadmisi sellest, kuidas olla hooliv ja empaatiline inimene.

Ma arvan, et teie lapsed ei soovi alustada esimesest klassist ja liikuda klassist klassi. Nad tahavad istuda koos oma sõpradega oma tasandil ja lahendada probleeme, mis neid stimuleerivad. Nad tahavad võtta ülikoolitaseme kursusi mõnes aines, samas võivad nad vajada kerget taganttõukamist, et omandada baasteadmisi teises aines. Te peate neile andma sellise stimuleeriva haridusmaailma.

Kuna tehnoloogia muutub üha targemaks, siis hakkate teie ja teie lapsed elama maailmas, kus tegutsevad väljaõppe saanud masinad, mis teevad seda üha iseseisvamalt. Masinad on targad selles, mida neile on õpetatud. Ometi pole neil inimeste üldist, piiramatut intelligentsust. Meie maailm pole veel niisuguse muutusega kohanenud. Teie peate ka selle eest hoolt kandma.

Samuti vajame kiiresti rahvusvahelisi kokkuleppeid, kontrolli ja järelevalve tööriistu tehisintellekti jaoks. Kui juba selles suunas mõtlema hakata, siis tuleks katta ka kõik madalamad masinmõtlemise tasandid.

Palun ärge laske tehnoloogia arenemisel ennast ära hirmutada. Isiklikul tasandil palun ärge piirake oma laste huvi tehnikavidinate vastu, kuid rakendage nende uudishimu hästi. Olge palun meist paremad tehnoloogia arengut, kasutamist ja kontrollimist soosiva riikliku ja rahvusvahelise õigusruumi arendamisel. Siis saate ühiskonnast maksimaalselt kasu lõigata ja sellega seotud riske juhtida. Ma soovin teile kõigile parimat selleks, et eelnevate põlvkondade saavutusi ületada!

Kõne on algselt peetud prantsuse keeles.

30

ÜRO peaassamblee 73. istungjärgul Ameerika Ühendriikides

26.09.2018

Proua president, härra peasekretär, ekstsellentsid, daamid ja härrad!

Kümme päeva tagasi olin Ukrainas. Korjasin tööstuslinnas Dnipros ühe lasteaia kõrval asuvast pargist kokku süstlaid ja tühje pudeleid. See toimus esimese maailmakoristuspäeva puhul, mis on suurim kodanikualgatus, mida on toetanud digitehnoloogia ja miljonite vaba tahe. 15 miljonit inimest 140 riigis, teiste seas mitu presidenti ja peaministrit, otsustasid teha midagi meie planeedi heaks. Nad vastasid eestlaste appihüüdele, sest eestlased alustasid vabatahtlike koristusaktsioonidega kümme aastat tagasi. Väga lihtne on puhtamast keskkonnast ja kliimamuutustest vaid rääkida. Aga kui tahta, et miski tehtud saaks, tuleb sageli lihtsalt püsti tõusta ja see ise ära teha.

Mitmeski mõttes on see ka põhjus, miks Eesti kandideerib ÜRO Julgeolekunõukogu mittealalise liikme kohale perioodiks 2020–2021. Väikestel riikidel pole aega seada väikseid eesmärke. Meie eesmärk on muude küsimuste kõrval tuua julgeolekunõukogu teemaks kõik digitaalsed asjad – küberohud on midagi, mida eestlased kui täisdigitaalse riigi kodanikud mõistavad paremini kui enamik teisi. Me tahame pakkuda oma perspektiivi tagamaks, et inimesed oleksid turvatud ka selles uues maailmas, kus konventsionaalsetele ohtudele lisanduvad küberohud. See nägemus, mis meil on oma kandidatuuri jaoks ja ÜRO kui terviku jaoks, põhineb kolmel võtmesõnal: empaatia, võrdsus ja tõhusus.

Esiteks empaatiast. Nii kurb kui see ka pole, aga me peame rääkima oma muredest ausalt. Agressiooni tuleks nimetada agressiooniks, sõda on sõda ja okupatsioon jääb okupatsiooniks. Olenemata sellest, kas räägime Aafrikast või Euroopast, liigutavad mind sügavalt kannatused, mida sõjad ja konfliktid endaga kaasa toovad. Ükskõik kas räägime sisepaguluses elavatest naistest ja lastest okupeeritud Ida-Ukrainas või sellest, kui Gruusia poliitikutele öeldakse, et okupatsiooni tõttu nende riigis ei lubata neil mitte kunagi osaleda neis demokraatliku maailma formaatides, mida meie, õnnelikud, nii kalliks peame.

Eesti on solidaarne kõigi nendega, keda mõjutavad konfliktid, terrorism ja vägivaldne ekstremism. Me sirutame omalt poolt abikäe humanitaarabiga, praktiliste nõuannetega, aga ka rahuvalvajatega nii Aafrikas kui ka Lähis-Idas. Me teeme, mida saame, ometi on tunne, et seda pole kunagi piisavalt.

Jätkuv sõjaline agressioon Ida-Ukrainas toimub lausa Euroopa südames. Krimmi poolsaar on endiselt okupeeritud, samuti osa Gruusiast, ja ka Aafrika konfliktidele pole leitud lahendust. Raske on taluda neid kurbi asju. Ometi pole peenutsevad sõnad, mis meie enesetunnet parandavad, lahendus. Hädas olijatele pakub nende tõelise olukorra tunnistamine koos alandliku ülestunnistusega, et meie ei saa teha eriti muud peale kaasatundmise, vähemalt mingitki lootust. Mingit lootust, et kunagi võivad asjad olla paremini. Lootust, mis aga ei leia toitu sõnaselget tunnistamist vältivatest eufemismidest.

Juulis saavutasime üksmeele ülemaailmse turvalise, korrakohase ja seadusliku rände kokkuleppes, mille vastuvõtmist ootan detsembris Marrakechis, kuid see lepe tuleb ka ellu rakendada. Ilma ellurakendamiseta on see õõnes, niisama tühjalt kõmisev nagu ees ootavad päevad nende jaoks, kes ei tea, kuhu nad saavad ööseks puhkama heita, või kuidas rahustada oma nutvaid, näljaseid ja hirmunud lapsi. Me peame püsti tõusma ja neid lihtsalt aitama.

Sama kehtib ka Pariisi kliimakokkulepete kohta. Selleks et hakata tegelema kliimamuutuste ülemaailmse probleemiga, mis mõjutab miljardeid, peame ellu viima otsused, milles oleme kollektiivselt kokku leppinud. Sest kliimamuutuste mõju on kõikjal maailmas üha tugevamalt tunda. Mitte ainult arengumaades, eriti väiksemates saareriikides, kus eluasemed, toit ja isegi puhas joogivesi satuvad üha enam ohtu, ning samal ajal on need riigid sunnitud hüppama läbi mitmesuguste kulukate rõngaste, et pääseda ligi abifondidele. Aga ka arenenud maailmas on inimesed kaotanud oma lähedasi ja kodusid Euroopa metsatulekahjudes ning Ameerika ja Vaikse ookeani piirkonna orkaanides.

Ometi ei tegele me ikka veel juurpõhjustega. Meil tuleb muuta maailm meie lastele turvaliseks sel teel, et rakendame kohaseid ja parimaid saadaolevaid tehnoloogiastandardeid kõigile energiatoodetele ja nende kasutamisele nii arenenud riikides kui ka arengumaades. Me peaksime – jah, nii lihtne see ongi – alati kustutama tule, kui ruumist väljume, kasutama konditsioneeri, mis jääb seisma, kui avame ukse, tegema kõike, mis meie võimuses, kui näeme, et globaalselt me veel ei saa.

Daamid ja härrad!

Me oleme siin, selles saalis võrdsed. Mitte ainult sellepärast, et oleme nii deklareerinud ÜRO põhikirjas, vaid ka sellepärast, et praegu meie ees seisvad raskused mõjutavad meist igaüht. Võrdsus globaalsete raskuste ees on loodusseadus. Palju tugevam kui rahvusvaheline õigus eales olla saab. Ometi loeb ka rahvusvaheline õigusruum, sest ühised otsused nõuavad, et kõik nendest kinni peaksid.

Me näeme lahendust liberaalses mõtteviisis, mille kohaselt pole progress võimalik polariseerumise, killustumise ja tribalismi tingimustes. Progress on jõud, mis sünnib vaidlustes ja otsib ühiseid lahendusi. Suveräänne võrdsus, mõte, et kõik suveräänsed riigid on võrdsed, on rahvusvahelise õiguse ja rahvusvaheliste suhete põhiprintsiip. ÜRO roll on selle võrdsuse tagamine, reeglitel põhineva maailmasüsteemi säilitamine. Me sõltume üksteisest, meeldib see meile või mitte.

Ja väga sageli pole ei riik ega ka rahvusvahelised organisatsioonid need, kes asja ära teevad, vaid hoopis rohujuuretasandil tegutsejad ja MTÜd, kellel on nägemus ja vastutustunne. Põhimõttekindel vabatahtlik tegevus võib paigalt nihutada ebatõhususe, halva valitsemise, hooletusse jätmise ja ideede puudumise mägesid. See võib suunata poliitika kujundamist ja olla selle juures katalüsaatoriks, poliitikat siiski asendamata.

Viimase aja soolise võrdõiguslikkuse liikumised, näiteks HeForShe, on käinud maha pika tee soopõhise ja seksuaalse vägivalla vastu võitlemisel. Sugude võrdsus on inimõiguste keskmes. Seda silmas pidades teeb Eesti aktiivselt tööd naiste olukorra komisjonis. Mul oli hea meel võtta vastu peasekretär Guterresi kutse asuda järgmiseks kaheks aastaks liikumise Every Woman Every Child kõrgetasemelise juhtrühma kaasesimeheks.

Oma ametiajal soovin suurendada teadlikkust nendest kangelastegudest, mida teevad inimesed üle kogu maailma, tegutsedes sageli ilma igasuguse institutsionaalse toeta. Ma soovin näidata, kui palju häid mõtteid on maailmas juba olemas, juba leitud, juba järele proovitud, kuid alles väikeses mõõtkavas. Mõtteid, mis võiksid kusagil kedagi aidata, mis ootavad avastamist ja suurendamist, et aidata maailmas võimalikult paljusid. Ma soovin pakkuda märkamist, aga ka parimate tavade levitamist – mis sageli on sama asi. Nii saan mina ise midagi ära teha.

Armsad kolleegid!

Tõhususe mõttes – ja see on minu kolmas märksõna – pole miski olulisem kui tõeliselt tõhusad mitmepoolsed suhted.

Tänu kõigi kaasamisele on selle organisatsiooni legitiimsus suur. Ja tänu rangetele standarditele on tema moraalne jõud suur. Rahvusvaheline õigus peaks olema riiklike huvide esmane mõõdupuu. Mitte nii vägevad mõistavad seda hästi.

Julgeolekunõukogu reformiga on meil vaja saada rohkem ruumi üksteisemõistmiseks. Inimesed ja riigid, nii suured kui ka väiksed, peaksid tundma, et julgeolekunõukogu tegutseb nende parimates huvides. Sest liiga sageli langeb julgeolekunõukogu oma sisevastuolude ja kohmakate protseduuride ohvriks. Kuid teda ei tohiks muuta jõuetuks, eriti olukordades, kus saadetakse korda massilisi hirmutegusid. Me oleme koos vastutuse, ühtsuse ja läbipaistvuse grupiga esitanud julgeolekunõukogu liikmetele üleskutse käituda vastutustundlikult ja anda rohkem selgitusi, kui tõkestatakse rahvusvahelist humanitaarõigust rikkuvat tegevust. Kõnekas on see, et juba 117 riiki on allkirjastanud selle grupi käitumiskoodeksi. Lisaks toetame endiselt Prantsusmaa ja Mehhiko ettepanekut, et suurte inimlike kannatuste korral peaksid alalised liikmesriigid vabatahtlikult loobuma oma vetoõiguse kasutamisest.

Tõhususe teemaga jätkates: IKT võib kaasa tuua revolutsiooni ettevõtluses, hariduses, tööhõives üldiselt, isegi tervishoius. Digitaalsed veebiteenused toovad majanduskasvu; nad lammutavad tarbetud barjäärid kodaniku ja riigi vahelt, ettevõtete ja sektorite vahelt, ning ületavad geograafilisi piire. Eesti on jaganud oma teadmisi paljude maailma rahvastega ning me teeme seda ka edaspidi, tehes koostööd ÜRO Arenguprogrammi, Aafrika Liidu ja kõigi teiste asjast huvitatud organisatsioonidega.

Uutes tehnoloogialahendustes tuleks alati näha võimaluste loojaid. Nendega luuakse võrdseid võimalusi, kui neid toetada sobiva poliitikaga. Kuid nendega seotud riske ei tohiks ignoreerida – ka seetõttu, et need mitte ei asenda, vaid pigem võimendavad enamikku meie tavapäraseid riske. Ent hästi paika pandud rahvusvaheline õigusruum peaks inimkonna vabastama ja vältima viimsepäeva stsenaariume.

Mitte ükski uus tehnoloogia ei saa hästi edeneda killustunud maailmas. Praegu vajame rohkem kui eales varem vabakaubandust kui hädavajalikku komponenti pikemaajalise arengu ja kasvu soodustamiseks. Eesti kui väike ja ekspordist sõltuv riik on vabakaubanduse eestkõneleja, pooldades muu hulgas arenguriikide paremat juurdepääsu turgudele ja paremaid äritingimusi investeeringutele. Kaubandus ja majandus on tihedalt seotud julgeolekuga, mida ajalugu on sageli demonstreerinud. Meie seisame selle kaitsel, mida arenenud riigid on saavutanud, mille eest seisab WTO ning mida edasipüüdlikud piirkonnad ja organisatsioonid soovivad saavutada. Näiteks töö ja kaupade vaba liikumine Aafrikas tänu Aafrika Liidu loodud õigusruumile. Me soovime neile kiiret edu. Ja me seisame nende kõrval, et aidata, kus saame, oma kogemustega digitehnoloogia hüppelise arengu vallast.

Proua president!

Empaatia algab kodust. Kui tahame hoolida teistest, peame kõigepealt hoolima iseendast, samuti inimestest ja keskkonnast meie ümber. Kuna oleme rohkem kui eales varem ühendatud ja üksteisest sõltuvad, ei saa me enesekesksust ja rumal olemist lihtsalt endale lubada. Me kõik peame hakkama vaatama suuremat pilti.

Empaatiast on lihtne tuletada tõhusust, kui me tõesti soovime asju ära teha. Sõnad on olulised, aga neist ei piisa, kui neile ei järgne konkreetsed teod. Sõjad ja konfliktid jätkuvad, globaalne soojenemine kogub kiirust ja prügihunnikud meie ümber lihtsalt kasvavad. Meil lasub võrdne vastutus tegutseda aktiivsemalt meie aja probleemide vältimisel ja lahendamisel. Kui tekib abituse tunne, siis mõnikord on kõige parem teha ära see väike asi, mida te näete ja saate ära teha. Kui me kogu maailmas teeme kõik ära oma tükikese, saavad asjad minna ainult paremaks. Meie maakera ei suuda rohkem tasuta sõitjaid välja kannatada. Ei suuda taluda rohkem käte murdmist, et „ei saa“. Rohkem tegevusetust. Rohkem hetkemugavuste taha pugemist – et unustada ära, millises seisukorras jätame selle maailma oma lastele. Tegutsegem siis individuaalselt ja kollektiivselt. Täna. Iga päev.

Ma tänan!

Algselt inglise keeles peetud kõne teksti leiate aadressilt www.president.ee.

31

ÉNA kõrgemate riigiametnike täiendkursusel Prantsusmaal

23.01.2019

Kusagil meie ees on bifurkatsioonipunkt: me kas saame kliimamuutusest võitu või ei saa. Kui me ei astu radikaalseid samme, ei ole võimalik kliimamuutust ohjeldada, ammugi seda tagasi pöörata.

Tehnoloogilise paradigma muutmine on küll probleemiga tegelemine, aga ilma globaalse poliitilise jõupingutuseta on muutuse jõudmine iga CO_2 allikani liiga aeglane ja ka majanduslikus mõttes liiga valus. CO_2 allikate maksustamine saadab turule õige signaali, aga loomulikult vihastab väiketarbijaid, sealhulgas bensiinijaamade kliente Prantsusmaa maapiirkondades. Nad ei suuda muuta oma energiaallikaid, kui me neid ei aita, nad saavad muuta ainult tarbimist. Suur muutus oleneb meist, poliitikutest.

Ja ometi pole me seni suutnud saavutada tõsiselt võetavat võimekust, et tuua päikeseenergiat Lõuna-Euroopast põhja ja liigutada tuuleenergiat vastupidises suunas. Me ei ole suutnud korralikult kasutusele võtta meretuuleparke ja laineenergiat. Me oleme poliitiliselt laisad olukorras, kus oht on silmaga nähtav. Isegi siin, Euroopas, kus meil tegelikult puuduvad selliste võrkude ehitamiseks poliitilised piirangud. Ja me ei pea end siduma investeeringutega sellistelt režiimidelt, keda me ei usalda. Oma kodus saame ise otsustada.

Majandusteadlane Jeffrey Sachs rõhutab, et globaalselt peaksime kulutama kliimamuutustega tegelemisele 1% SKTst. See tähendab, et Euroopas tuleks kõrvale panna teise Euroopa Liidu eelarve jagu raha, et tegeleda energiaküsimustega – tegeleda tsentraalselt, Euroopa Liidu tasemel sellega, et puhas ja taskukohane energia jõuaks iga kodanikuni. Puhtale energiale ümberlülitumine pole üksikisiku ega ka üksikute riikide töö – see peab olema prioriteet kogu Euroopa Liidus! Kujutlegem, et kulutame Euroopas umbes 200 miljardit aastas rohelise energia tootmise arendamisele ja pikkadele ühendusliinidele!

See oleks ilmselt suurim ühisalgatus, mida saaksime koos ette võtta, sest oleme Euroopa Liit. Mitte keegi teine ei saaks sellist ettevõtmist nii kiiresti kokku leppida. Ühelgi teisel maailma piirkonnal pole selliseid mehhanisme nagu meil, näiteks ühiselt rahastatavate projektide näol. Kellelgi teisel pole niisugust seadusandlikku raamistikku hankeprotseduuride ja konkurentsiseaduste näol. Ainult Euroopa Liit saab teha algust sedavõrd globaalse ülesandega nagu meie planeedi päästmine.

Nende lahenduste müümine, mida me rohelisele energiale üle minnes välja töötame, tagab pikemas perspektiivis meile ka majandusedu. Kui otsite edulugu just sealt, puhaste tehnoloogiate sektorist, siis vaadake, mida tegid tuulikud Taani majandusega.

Ainult siis, kui oleme oma planeedi päästnud, on meil mõtet rääkida tuleviku digi- ja tehisintellektitehnoloogiatest, nendega ühiskonnas kaasnevatest muutustest, aga ka sellest, kuidas me saame Euroopa eeliseid nende muutuste juhtimisel ära kasutada. Sest piiriüleste arengute juhtimine on alati Euroopa eelis ning kui rääkida tänapäeva tehnoloogia või teaduse arendamisest, siis ei toimu peaaegu miski sellest ühe riigi piirides.

Aga – ja seda tahan ma tõesti rõhutada – pole mingit mõtet arendada tehnoloogiat, kui meie planeet on kliimamuutuste tulemusena liiga kuum, et inimene saaks siin elada.

Niisiis on kõigel sellel, millest ma nüüd rääkima hakkan, mõte ainult siis, kui tuleme edukalt toime kliimamuutuste kui ülima väljakutsega. Lootkem siiski ja jätkakem.

Näeme, kuidas digitehnoloogiad muudavad kõiki meie ühiskonna aspekte: töötamist, sotsiaalsüsteemi, maksusüsteemi. See muutus on sama ulatuslik, nagu oli omal ajal üleminek tööstusühiskonnale.

Niisamuti nagu industrialiseerumine, asendab ka digitaliseerumine ennekõike inimtööjõu füüsilist aspekti, jättes kognitiivse võimekuse endiselt inimeste monopoliks. Jah, üha enam näeme masinaid, mis õpivad inimkäitumist, me näeme, kuidas neid kasutavad ja ekspluateerivad esmalt internetitrollid, seejärel trolle meenutavad tekstigeneraatorid. Masinad on inimestest paremad aktsiaturge mõistma ja seal kauplema. Kuid ma ennustan, et inimesed lõpetavad selliste süsteemide toetamise, mis on omandanud selliseid jooni, mida me ei mõista ja seetõttu ka ei usalda. 1990ndatega võrreldes investeerivad inimesed vähem aktsiaturgudel, eelistades nüüd ühisrahastusplatvorme. Mitte sellepärast, et nende arvates on riski ja tootluse suhe seal parem, vaid sellepärast, et nad on suutelised aru saama, millega need platvormid tegelevad.

Ma olen kindel, et sama juhtub ka sellel suurel arvamuste turuplatsil nagu sotsiaalmeedia. Juba praegu usaldavad inimesed üha vähem seda, mida nad Facebookis näevad, sest nad on oma huvi taga ajava sisu mustrid selgeks saanud. Tulemuseks võib olla selline Facebook, kust inimesed on lahkunud ja jätnud end esindama algoritmid. Algoritmid jätkavad tegevust, aga inimesed on oma mõtetega juba mujal. Sellega tahan ma öelda, et inimese kognitiivne võimekus on endiselt tema monopol, kuid füüsilise võimekuse osa on võimalik jätta osaliselt või täielikult masinate kanda.

Isegi kui eeldame, et tehnoloogia areng on nii kiire, et meie silmad saavad näha singulaarsust, jääb empaatiavõime selle masina haardeulatusest välja. Jah, masinad võivad selgeks õppida lihtsamaid kognitiivseid elemente, lugeda näolt kurbust, rõõmu või viha, aga inimtunnete keerukuse mõistmiseks sellest ei piisa. Isegi tõeliselt singulaarne arvuti ei ole suuteline inimest veatult tunnetama ega tajuma, sest ta töötleb infot ainult ajus. Tal pole keha biokeemiat, mis meil ajule lisandub. Väga suur osa inimeseks olemisest on meie emotsioonid.

Seega ei tähenda meie tulevik üha suurenevat töötust, kui masinad võtavad rutiinsed tööd meilt üle. Meie täiskohaga tööks saab hoolimine, selle näitamine ja levitamine ühiskonnas. Ühelt poolt on meil tulevikus lihtsalt rohkem aega, et olla hooliv inimene. Teiselt poolt aga just seetõttu, et suur osa inimestevahelisi kontakte, mis varem olid vajalikud näiteks kõige lihtsamate teenuste osutamiseks, kaovad ära. Võtkem näiteks rahaülekanded internetis, igasugused sisenemiste ja väljumiste registreerimised või muu säärane. Kui mitmesse silmapaari vaatas inimene päeva jooksul selle sajandi algul ja kui vähestesse vaatame meie täna? Selline suundumus jätkub, kuni meie igapäevaelu ei sisalda enam üldse suhtlemist teiste inimestega.

Nii saab inimestega suhtlemise võimaluste pakkumisest tähtis majandusharu. Ma ei taha sellega öelda, et oleme täna üksildased ja jääme tulevikus veel üksildasemaks, sest igapäevased talitused tehakse teiste inimestega kokku puutumata. Mina näen seda arengut positiivsena. Sajandi alguses kulus kogu meie aeg üksteisele teenuste osutamisele, olgu näiteks pangateenused, müük, autopesu, kohvikuteenindus või puhkusereisi planeerimine.

Selliseid kokkupuuteid jääb üha vähemaks. Kuid me saame endiselt veeta aega teiste inimestega suheldes, ja me ka teeme seda. On märgata üha kasvavat nõudlust tegevuste järele, mis teevad meid õnnelikuks ja suurendavad meie turvatunnet. Maailmas on üha rohkem inimesi, kes elatuvad meie vaimu eest hoolitsemisest, hoides meid õnnelikuna, lahutades meie meelt heas seltskonnas, kus inimesed tunnevad ühtekuuluvustunnet. Pankurid, kes on jäänud ilma meile raha ülekandmise igavast lihttööst, on hakanud meid aktiivselt nõustama rahaasjades. Isiklikke kogemusi on võimalik internetis müüa kas otse või reklaamide kaudu, mis teeb ka isiklike kogemuste otsimisest töö.

Võtkem näiteks koolid. Siin Pariisis pakub üht tulevikukooli mudelit pilootprojekt Paris42 – toetatud masinõpe, mille hariduslik sisu sarnaneb arvutimänguga. Õpetajad ei tegele enam õpetamisega, vaid õppimise toetamisega. Nende töö ei ole sellega muutunud kuidagi vähem oluliseks – nad pakuvad õppurile võrgustikku, võrgustikus töötamise oskusi, kuid ennekõike õpetavad nad, kuidas olla hooliv inimene. See on koht, kuhu sa tuled kohtuma teiste inimestega – klassikaaslaste, mentorite, õpetajatega. Muuseas, seal valitseb soe ja toetav õhkkond.

Ma ennustan, et midagi sellist on meil umbes 10–15 aasta pärast kasutusel kõigis koolitüüpides. Masinad on palju paremad edasi andma tehnilisi teadmisi, mida me endiselt vajame. Masinad kontrollivad ja annavad õppijale uusi ülesandeid, lähtudes teadmiste kontrolli tulemustest. Laste tegelikud teadmised ümbritseva maailma kohta hakkavad üha vähem sõltuma nende vanusest, nagu see oli eelmiste põlvkondade puhul. Teadmised hakkavad sõltuma pigem vanusest koos huvidega, sest suur osa teadmistest, mida lapsed õppimisel kasutavad, on internetis olemas. Asjaolu, et need teadmised erinevad mõnevõrra kooliõpikutes pakutavast, ei tee neid vähem informatiivseks. Me peame täitma tühikud ja ühendama punktid laste ajus, mis on täis väga killustatud infot. Me ei saa neid õpetada sama universaalse mudeli järgi, mida oleme siiani kasutanud. Nende teadmiste varieerumine on tulevikus palju suurem. Niisiis peab õpetamine muutuma toetatud õppimiseks.

Hea sissejuhatus sellesse, mis meid ees ootab, on muutus selles, kuidas lapsed õpivad keeli. Tavapäraselt on tüdrukud saanud keeletundides paremaid hindeid kui poisid. See on muutunud. Nüüd saavad inglise keeles paremaid hindeid poisid. Põhjus – nad mängivad rohkem arvutimänge, seega on nende keeleoskus jõudnud juba varakult heale tasemele. Lapsed minu üheksa-aastase poja klassis saavad kõik inglise keelega üpris hästi hakkama. Nende tase pole aga üldse vastavuses kooliprogrammi ootustega – et nad on algajad, 500 sõnast koosneva sõnavara ja väga algelise grammatikaga. Nemad oskavad kasutada sõnu nagu leprechaun (härjapõlvlane), hääldades neid paremini kui nende õpetajad. Paraku ei oska mitte keegi neist sõna leprechaun ega ka paljusid lihtsama kirjapildiga sõnu kirjutada, sest nende keeleoskus on ennekõike suuline. Nad vajavad eraldi tunde, et mõista, millised on ebaviisakad sõnad, solvavad väljendid ja kahemõttelised laused. Lühidalt – tehnilise poole pealt teavad lapsed keelest palju, aga neil puudub tunnetuslik pool sellest keelest, mida nad põhimõtteliselt juba räägivad. Nad ütlevad keelt rääkides inglise kultuuriruumis sobimatuid asju just sel põhjusel, et nende keeleoskus on oma olemuselt tehniline.

Seega tuleks neid õpetada teisiti. Me peame õpetama neid kasutama keelt inimestega suhtlemisel ilma kedagi solvamata ja olulisest mõttest mööda rääkimata. Näete – me ei õpeta enam keelt, me õpetame, kuidas kasutada keelt inimestega suhtlemiseks, kuidas püsida enesekehtestamisel aktsepteeritavates piirides, ilma teiste inimeste õiguste piire ületamata. Me peame õpetama, kuidas olla vastutustundlik ja empaatiline inimene.

Ja olemegi tagasi kohas, kust ma alustasin – selle kõne tehnoloogiat puudutava osa juures. Ühiskond saab vabaks rutiinsetest ja igavatest tehnilistest töödest, kuid vajab spetsiaalset koolitust, kuidas olla hooliv inimene – oskust, milles inimesed on suurepärased ja kus ükski masinõppel põhinev tööriist neid asendada ei saa. Kognitiivne, tunnetuslik osa on masinate konkurentsi eest kaitstud. Tunnetamise õpetamine ja õppimine kuulub varsti hariduse juurde. Hoolivus saab tööks.

Miks ma arvan, et Euroopa on selliste tulevikuprobleemide lahendamiseks parim paik? Ennekõike sellepärast, et võrreldes kõigi teiste rikaste piirkondadega on Euroopa orienteeritud inimlikule kaastundele. Euroopa on rajatud inimlikule kaastundele. Euroopa Liit loodi selleks, et vältida sõdu ja sõdadega kaasnevaid metsikusi, seetõttu pole tema eesmärgid kunagi olnud vaid majanduslikud või seotud tehnoloogilise arenguga, võimaldamaks üha suuremat lisandväärtust ja tööviljakust. Euroopa Liit on rajatud ennekõike selleks, et tagada julgeolek liidule ja tema naaberriikidele, kes on selle julgeoleku abil kasvatanud oma kodanike meelerahu ja turvatunnet.

Sellest tulenevalt mõistame meie kui Euroopa ühiskonna kodanikud kaastunde tähtsust. Me näiteks ei aktsepteeri juba ammu võimalust, et inimesel, kes pole ostnud kallist tervisekindlustust, lastakse surra, kui ta peaks jääma kallist ravi vajavasse haigusse. Me oleme ühiskonnana võib-olla isegi õppinud loobuma meditsiini tippsaavutustest, selleks et teha tervishoid kättesaadavaks kõigile, olenemata sotsiaalsest staatusest.

Kõigil pole päriselt õnnestunud pakkuda egalitaarset koolisüsteemi, kuid mõnel meie seast – näiteks Põhjamaadel ja minu enda riigil – on see õnnestunud. Ülejäänud püüavad muuta koole ja haridussüsteemi egalitaarsemaks, kuna ilma selleta on raske saavutada sotsiaalset liikuvust – õigust, mida peaksid saama nautida kõik meie kodanikud.

Me näeme, kuidas keskklass tõuseb üles empaatia puudumise vastu ühiskonnas. Tõsi, nad ei nälgi ja neile on kättesaadavad mitmesugused ühiskondlikud teenused, mis tagavad põhivajaduste rahuldamise, kuid nad tunnevad end õnnetutena, sest neid ei kuulata, ei väärtustata piisavalt, neil ei ole kohta poliitikute kõnedes. Inimesed Euroopas ei lepi sellega, et neid peetakse iganenuteks, kellekski, kes pole oluline ja kelle jaoks meie ühiskonnal ei jätku kaastunnet. Nad tõmbavad selga kollased vestid, et muuta end nähtavaks, või hääletavad Brexiti poolt. Või hääletavad äärmusrahvuslaste poolt, kes tahavad peaaegu kommunistliku innuga kontrollida inimelu kõiki aspekte, nagu see on toimunud Euroopa idaosas ja võib-olla ka Eestis pärast märtsivalimisi.

Euroopas nõuavad meie kodanikud meilt suuremat empaatiat. Empaatiat, mitte uusi vidinaid. Seda nõuavad inimesed.

Uued vidinad on meie elu lihtsamaks muutnud ja teevad seda ka tulevikus. 20. sajandi algusega võrreldes on tänapäeval kõigil inimestel kodus abilisi ilmselt kümnete teenijate jagu. Sellele vaatamata on inimesed õnnetud ja tahavad midagi muud. Mitte rohkem, vaid muud.

Tagasilangus on toimunud inimsuhetes. Inimesed tunnevad, et ühiskond laguneb, ühiskonna eri osade vahel puudub liikuvus. Andke andeks, aga inimesed ei unista 5Gst. Nad tahavad õnne ja lootust.

Mida me saaksime selleks teha? Mida oleks vaja muuta?

Ma juba rääkisin muutustest, mida vajavad meie koolid. Lastele tuleb õpetada, kuidas olla hooliv inimene. Meie töökohad on juba muutumas, suunates meid üha enam neisse sektoritesse, mis tegelevad inimeste meelte ja mõtteviisiga. Aga kuidas on meie võimega pakkuda mõistmist, mida me praegu pakkuda ei suuda? Mida teevad meie väga euroopalikud sotsiaalkindlustused?

Ennekõike kaotavad nad maksumaksjaid. Miks?

Meie sotsiaalsüsteemid põhinevad industriaalsel majandusel. On ülioluline, et see muutuks, sest vana formaadiga ei jõua me võrdsusel põhineva ühiskonnani, mis pakuks lootust nii meile kui ka meie lastele. See muutub meile üha vähem jõukohaseks, sest parema palgaga töötajad hakkavad loobuma euroopalikust süsteemist, mis nõuab neilt elustiili, mis pole neile enam omane – stabiilne töökoht, stabiilsed maksed, kindel aadress ja riik. Digitaalsed nomaadid suunduvad erakindlustusse, see aga toob rohkete väljujate tõttu kaasa solidaarsusel põhineva mudeli lõppu. Kõik ülejäänud saavad üha vähem osa sellest kõrgtehnoloogilisest ja jõukast elust. Tuleb tegutseda kiiresti, et vältida lõksu, mis tapaks täielikult sotsiaalse liikuvuse ja viiks meie inimesed tänavale protestima ühiskonna vastu, mis ei saa neile enam seniseid võimalusi pakkuda.

Kuid me peame tegema seda ilma tehnoloogia arengust saadavat globaalset kasu piiramata. Tehnoloogia muudab tööjõuturu globaalseks, võimaldades töötada seal, kus soovime, ja siis, kui soovime, ilma et oleks ilmtingimata vaja end teise ruumipunkti liigutada. Inimesed ütlevad sageli, et digimaailm võtab töö ära ja seda tuleks karta. Hoopis vastupidi. Digimaailm muudab tööturu võrdsemaks, paremini ligipääsetavaks. Ka palju suuremaks. Sest sa ei pea töötama ilmtingimata oma riigis.

On täiesti mõeldav, et tundes Eesti maksuseadust, tehakse tööd kusagilt Aafrikast. Kui olete näiteks Aafrika tüdruk ja soovite interneti kaudu raamatupidamist õppida, te olete teretulnud! Muidugi ei ütle Eesti, et alusdokumentatsioon peab alati asuma raamatupidamise riigis. Nagunii on kõik elektrooniline, nii et seda saaks vabalt hallata ka Aafrikast.

Minu arvates võiks lahendus paljudele meie probleemidele olla see, kui me kõik asuksime arenenud maailmas ühiselt seisukohale, et tehnoloogiaid ja nende kasutamist on vaja võimaldada, toetada ja soodustada, mitte ignoreerida või lausa piirata. Ma tean, et me ei tee seda. Me näeme, et meie tööturg on muutumas. Töökohad tööstuses on kadumas. Mis te arvate, kas meie ühiskondade maksude kogumise ja laialijaotamise mudel, mis põhineb sellel, kus inimesed elavad ja töötavad, ja eeldab, et selleks on üks konkreetne koht, jääb püsima? Mõnda aega veel püsib, kuid me teame, et lõpuks kaob ka see. Me pole veel mõistnud, et üha rohkem on inimesi, kes töötavad sõltumatutena. Selliste inimeste arv kasvab kõikjal, aga me pole sellega veel kohanenud. Me ootame endiselt, et inimestel oleks töökoha aadress ja üks firma, võib-olla kaks, mille heaks nad töötavad. Või siis et on nad FIEd, kes elavad selles riigis, mille aadressil nad on end registreerinud. Siis me maksustame neid ja pakume neile teenuseid.

See ei ole õige tee. Meie kodanikud reisivad – teenuseid on vaja osutada kõikjal maailmas. Näiteks peab kodanik saama valimistel hääletada, olenemata sellest, kus ta parajasti viibib. Vaja on luua koolid, kus lapsed võiksid saada kooliharidust oma emakeeles, isegi kui nad asuvad kodumaast väga kaugel.

Loogika ütleb, et tuleks teha mingisugune uus leping, mille alusel inimesed maksaksid makse sellele riigile, mis on neile kõige südamelähedasem, kus nad elavad või mille kodanikud nad on, ja siis võimaldab see riik neile teenuseid kõikjal maailmas.

Me, eestlased, püüame mitte viriseda, käed rüpes. Euroopa Liidu eesistumise ajal tõime Tallinna kokku ametnikud kõigi liikmesriikide rahandusministeeriumidest, et arutleda selle üle, milline võiks olla meie globaalne ettepanek selle probleemi lahendamiseks, et töökohad tööstusest kaovad, kuid meie sotsiaalsüsteem põhineb tööstusühiskonna mudelil.

Kui me sellega kiiresti ei kohane, on üha rohkem on neid inimesi, kes jäävad meie sotsiaalkindlustussüsteemist välja. Hiljem võivad nad uuesti süsteemi siseneda, kui vajavad tervishoiuteenuseid või kooliharidust oma lastele. Selleks ajaks oleme kaotanud suure osa nende sissetulekutest. Meie pensionisüsteem tegelikult karistab hilisema sisenemise eest, kuid muudesse süsteemidesse on võimalik siseneda peaaegu kadudeta.

Me ei taha jääda Euroopas ilma oma heaoluriigist. Hindame seda kõrgelt ja soovime seda hoida ning see võib aidata muuta meie ülemineku digitaalsele ühiskonnale kergemaks, kui oli omal ajal üleminek agraarühiskonnalt industriaalühiskonnale. Sest tol ajal oli see inimeste jaoks valus. Praegune üleminek on niisama suur.

Eestit nimetatakse sageli digimaailma eestvedajaks. Reaalsuses on see eestvedamine pigem ühiskondlik kui tehnoloogiline. Eesti on ainus riik, mis on toonud kokku ettevõtted ja riigivalitsemise ning rakendanud tehnoloogiat nii, et sellest saaks kasu ühiskond tervikuna.

Eesti e-valitsus on nagu rakenduste pood, kus võivad oma teenuseid arendada kõik: erafirmad, avalik sektor, üksikisik. Ka teie võite seda teha! Kui saate meie e-residendiks, siis pääsete ka teie sellele rakenduste poele ligi ja võite kasutada seda oma äri arendamiseks. Teie ettevõte oleks Euroopa Liidu ettevõte, nii et selles rakenduste poes saab tegelikult teha päris paljusid loomingulisi asju.

Aga loomulikult pole Eesti ühiskond vaid rakenduste pood. Me oleme täiesti euroopalik riik, kes suhtub kirega sotsiaalsesse turvalisusesse ja on oma inimeste suhtes hooliv.

Et tagada, et kõik eestlased õpiksid digitaalset muutust kasutama ning võtaksid sellest osa, avasime e-valitsemise platvormi ettevõtetele. Mitte ainult sellepärast, et meie arvates on hea, kui riik ja ettevõtted asju koos teevad. Meie vajasime seda selleks, et inimestel oleks mitmesuguseid, nii avaliku kui ka erasektori e-teenuseid, mida kasutada – ja et nad harjuksid neid kasutama.

Meile tegi muret, et kui me ei lase erasektoril kasutada sama digiteenuste alust, siis inimesed täidaksid internetis digi-IDd kasutades ainult oma tuludeklaratsiooni. Seda oleks liiga vähe. Nad ei harjuks oma digi-IDd regulaarselt kasutama. Seepärast toetasime väga seda, et ka erasektor tegutseks samal platvormil.

Nüüd võime täie kindlusega väita, et terve ühiskond saab digitaalsest tehnoloogiast kasu ainult siis, kui riik toetab selle kasutamist, luues vajaliku õigusruumi. Oluline on, et digimaailma kõige olulisemat tunnust – identifitseerimist – pakuks sarnaselt analoogmaailmaga see, kellel on olemas võimalused ja õigused tagada isiku tõendamine kõigi osapoolte jaoks. See, kes seda kõike teha saab, on – nagu analoogmaailmaski – riik.

Riigid peavad lõpetama oma peamisest kohustusest kõrvalehoidmise juhul, kui uued tehnoloogiad muudavad selle nende jaoks ebamugavaks. Meie oleme selle õppetunni omandanud. See kehtib digimaailmas, kehtib ka tehisintellekti ja kõigi teiste tulevikutehnoloogiate puhul.

See on palju väärtuslikum õppetund kui kõik muu, mida oleme digiriigiks muutumise käigus omandanud: et tehnoloogia kasutamisest peavad kasu saama kõik – ja et selle toetajaks peab olema riik. Mitte maksjana, vaid arengu toetajana. Liiga sageli kipume Euroopas neid kahte asja segi ajama – vastutust arendamise eest ja vastutust loova ruumi loomise eest. Me ei tohiks seda teha.

Kas meil on nüüd midagi sellist, mis võiks nii praeguse kui ka hilisemad digitaalsed murrangud inimestele kergemaks teha? Jah, meil on: meie sotsiaal- ja haridussüsteemid, kui me muudame neid piisavalt kiiresti.

Kuid see saab edukalt toimida vaid siis, kui lõpetame kõik jutud digitaalsete teenuste maksustamisest ja ühtlasi lõpetame ka püüded hoida vanu töökohti elus isegi siis, kui need on suremas loomulikku surma. Kui oleksime maksustanud traktorid, teeksid inimesed põllumajanduses endiselt tööd käsitsi. Me ei maksustanud masinaid, aga me ei pakkunud inimestele ka tuge, kui nad liikusid tööstuspiirkondadesse. Suuremal osal meie esivanematest oli elu neil aegadel üpris vilets ja läks paremaks alles tasapisi, kui tööviljakus tööstuses tõusis.

Me peame kandma hoolt selle eest, et meie inimesed suudaksid uute ühiskondlike muutustega toime tulla, ja selleks vajame maksuraha. Peab olema rohkem võimalusi selleks, kuidas riiki panustada, ning see peaks tulevikus olema tunduvalt paindlikum. Kuid me vajame selleks rahvusvahelist kokkulepet.

On äärmiselt oluline mõista, et uusi töökohti ei looda ainult tarkvarainseneridele. Jah, nemad loovad kandjateenused, kuid sisuteenused on palju demokraatlikumad. Mõelge, mis on olnud suurte tehnoloogiaettevõtete peamiseks sissetulekuallikaks, kui see pole kandjateenus või riistvara? Rääkimine. Lühidalt rääkimine – Twitter. Pikemad arutelud – Facebook. Aga mis on selles kõrgtehnoloogilist? Mitte midagi. See ei ole miski, milles oleks vaja omada doktorikraadi. Näiteks on võimalik teenida raha ringireisiva juutuuberina. Või mõelgem puuetega inimeste peale. Kujutlegem näiteks autisti, kes elab ükskõik millises riigis kusagil maapiirkonnas ja armastab kududa punaseid sokke. Kümme aastat tagasi poleks ta saanud end oma lemmiktegevusega ära elatada, sest kohas, kus ta elab, poleks leidunud piisavalt ostjaid. Lisaks kardab ta inimestega rääkida, mistõttu ei saa ta neid sokke ka ise müüa. Nüüd on need probleemid lahendatud. Ta saab end ise ülal pidada, müües neid sokke ülemaailmsel turul internetis, ilma et ta peaks ringi liikuma ja kartma inimestega suhtlemist.

Pole vaja mõelda, et tehnoloogia on ohtlik, võtab meilt meie töö ja loob töökohti ainult haritutele ja vägevatele. See ei pea nii olema, kui muuta tehnoloogia kaasavaks. Meie oleme Eestis muutnud digimaailma kõiki kaasavaks. Ma olen kindel, et ka teised riigid saavad sellega hakkama.

Kui me suudame selle Euroopas ära teha, siis saame maailmameistriteks rikkuse loomises heaoluühiskonnana, mida me kunagi olime. Kui viivitame, kui reageerime liiga hilja, siis ei suuda me seda teha ja meil tekib ühiskonda digitaalne lõhe, sarnane jaotumisega rikasteks ja vaesteks, mis seda lõhet veelgi võimendab.

Euroopa Liit pakub meile keskkonda, kus saame analoogmaailmas tegutseda üle riigipiiride. Meil on juba olemas inimeste vaba liikumine ja palju teisi piiriüleseid vabadusi, aga neid on analoogmaailmas kohmakas kasutada ja need ei kehti üldse selles digimaailmas, mida ma kirjeldasin. Taas kord ja rohkem kui üheski teises maailma piirkonnas on meil Euroopa Liidus konkurentsieelis. Selle kohandamine tehnoloogiapõhistele töönomaadidele on ju sellelt baasilt lihtne.

Minu arvates on see meie kohustus, sest kui oleme seadustanud inimeste vaba liikumise ja soodustame seda, siis peame samal ajal hoidma ka nende sidemeid päritoluriigiga, soodustama osalemist selle riigi kultuuris, hariduses, demokraatias. Internetipõhised koolid, e-hääletamine, internetipõhine sotsiaalteenuste pakkumine, tervishoiuteenuste sujuv ja globaalne pakkumine käivad kõik selle uue maailma juurde.

Aga et seda kõike pakkuda, tuleb luua sellist uut maailma võimaldav maksumudel. Me võime endiselt maksustada tarbimist ja kinnisvara oma riigis, ja minu arvamust mööda peaksime seda tegema ka edaspidi. Samas pole palkadega seotud makse nii lihtne koguda inimestelt, kes töötavad katkestustega, korraga mitmele tööandjale, sõltumatult ja üle interneti mitmes riigis korraga. Vajame mingit uut lepingut, mulle meeldib nimetada seda turvasadama lepinguks – riigi ja inimese vahelist lepingut, mis sätestab, et inimene maksab makse ja saab vastu toetuse kõikjal maailmas. Taas võib Euroopa siin olla pioneer, sest eurooplased on juba harjunud vabalt töötama 28 liikmesriigis. Meil on selleks olemas vajadus ja ka vahendid, mida pole mitte kellelgi teisel maailmas. See on veel üks võimalus kasutada Euroopa Liidu konkurentsieelist parema tuleviku tagamiseks.

Mõistate? Meie eelkäijad lõid Euroopa Liidu, mis on ära hoidnud sõjad Euroopas ja vastanud meie vajadusele luua hiiglaslik ühisturg, et soodustada majandusarengut meie maailmajaos. Ühtlasi valmistasid nad meid ette tulevikuks – meil on Euroopa Liiduna mitmeid liidu loodud eeliseid, et valmistada meie ühiskondi edukalt ette tehnoloogiliseks muutuseks.

Euroopa Liidu loojad on loonud Euroopa, mis võib päästa planeedi. Ma jõuan selle juurde tagasi taas ja taas – uute maksude, hariduse ja e-riigi peale mõtlemine on mõttetu, kui me ei suuda päästa oma planeeti.

Euroopal on kogu maailma ees alati olnud kohustused ja ta on neid tunnistanud. Me peame olema ambitsioonikamad. Kui kliimamuutuste peatamine on võimalik, siis on meil võimalik peatada kliima muutumine sellega, et teeme lõpu CO_2 heite kasvule. Pole kindel, et seda on võimalik peatada. Aga proovima peab. Et meie planeet saaks päästetud, selleks peame tegutsema kiiresti ja otsustavalt. Kuna Euroopa on ainus piisavalt rikas ja piisavalt reguleeritud maailmajagu, oleme meie ainsad, kes seda teha saavad. Lihtsalt – tuleb otsustada. Otsuse langetamine Euroopa Liidus võib olla valulik protsess, aga taas – tavaliselt saab meie liit sellega hakkama, eriti kui olukord seda nõuab. Praegu olukord nõuab seda, uskuge mind.

Suur tänu kannatlikkuse ja tähelepanu eest! Suur tänu ülikooli juhtidele, et andsite mulle suurepärase võimaluse rääkida oma kannatamatusest ja tundest, et me mingil määral raiskame eeliseid, mida Euroopa Liit meile annab.

Tehke palun paremini kui praegune liidrite põlvkond! Ja toetage neid meie hulgast, kes soovivad tegutseda paremini, seista vastu lihtsatele lahendustele ning valida pikaajalised lahendused, igaveseks! Oleme teie kätes ja teie teenistuses.

Kõne on algselt peetud prantsuse keeles.