Mittekaristusõiguslike nõuete lahendamine süüteomenetlustes

Juhan Sarv
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi nõunik

1.	Karistusõiguslikuks nõudeks võib tinglikult nimetada karistusõigusnormi alusel tekkivat riigi õigust nõuda isikult, kes on pannud toime süüteokoosseisupärase, õigusvastase ja süülise teo, karistuse kandmist ja/või karistusseadustikus sätestatud muude mõjutusvahendite talumist. Selliste nõuete maksmapanek on süüteomenetluste põhieesmärk ja -sisu.
2.	Süüteokoosseisule vastavad faktilised asjaolud kuuluvad sageli ka mõne mittekaristusõigusliku, eraõiguslikul või avalik-õiguslikul normil põhineva nõude tekkimise eelduste hulka. Olgu siis tegemist näiteks VÕS alusel tekkiva õigusvastaselt tekitatud kahju hüvitamise nõudega, AÕS alusel tekkiva vindikatsiooninõudega või MKS alusel tekkiva riigi õigusega nõuda isikult võõra maksuvõla tasumist. Lisaks võib isiku süüditunnistamise ja karistamise fakt ise anda riigile õiguse nõuda süüdimõistetult süüteomenetluse kulude hüvitamist.
3.	Nii menetlusökonoomia kui ka paralleelmenetluste-vaheliste konfliktide vältimise vajadus räägib selle kasuks, et ühe ja sama teo või sündmusega seotud õiguslikud vaidlused laheneksid juhul, kui vähegi võimalik, ühe kohtumenetluse raames. Paralleelmenetlused koormavad nii kohtusüsteemi kui ka menetlusosalisi, tähendades tavakodaniku jaoks põhjendamatut bürokraatiat. Eriti silmatorkav on see süüteomenetluse puhul. Nõuda kuriteo ohvriks langenud tädi Maalilt, et ta lisaks niigi koormavale kriminaalprotsessis osalemisele peaks oma hüveolukorra taastamiseks igal juhul pöörduma veel näiteks ka tsiviilkohtu poole, tähendaks juristlikku arrogantsi. Ka tunnistaja jaoks võib mitmekordne kohtuskäik olla põhjendamatu koormus. Rääkimata juba sellest, et eriti isikuliste tõendiallikate usaldusväärsus võib "korduvkasutusel" tuntavalt langeda.
4.	Ettevaatusega tuleks suhtuda ka võimalusse piirata kriminaalmenetluses esitatavate mittekaristusõiguslike nõuete ringi üksnes n.ö lihtsamate tüüpjuhtumitega (nt varastatud asja väärtuse hüvitamine, tapetu lähedastele matusekulude hüvitamine jmt). Ühe teo või sündmusega seotud erinevate õigussuhete kompleksne käsitlemine ühe kohtumenetluse raames ei ole oluline mitte üksnes menetlusökonoomika ja õigusrahu kiirema saavutamise huvides, vaid aitab kaasa ka omavahel seotud õigusvaidluste lahendamise kvaliteedile, sundides kohut tegelema isiku teo kõigi õiguslike aspektidega ja vältides nii nt kapseldumist karistusõigusesse.
5.	Mis puudutab kohtunike spetsialiseerumisest tulenevat ohtu mittekaristusõiguslike nõuete kriminaalmenetluses lahendamise kvaliteedile, siis see on võimalik kõrvaldada ühelt poolt tõhusama koolitustegevusega, teisalt aga võimalusega moodustada keerukamate juhtumite lahendamiseks kolmeliikmelised kohtukoosseisud, milles oleksid esindatud ka teise õigusvaldkonna asjatundja(d). Tõsi, siin võib teatud juhtudel probleeme tekitada see, et esimeses astmes paiknevad halduskohtud üldkohtutest eraldi süsteemis. Põhiseaduse võimalikul muutmisel peaks aga muu hulgas kaaluma ka seda, millisel alusel kohtunike spetsialiseerumine kõige paremaid tulemusi võiks anda. Võib-olla viiks nt maksuõigusega seotud haldus- ja kriminaalasjade või konkurentsi- ehk jälle keskkonnaõigusega seotud haldus-, kriminaal- ja tsiviilvaidluste koondamine samade kohtunike kätte parema tulemuseni kui praegune kohtunike "jagamine" tsiviil-, kriminaal- (väärteo-) ja haldusasjade vahel. Nõuab ju mingi õigusvaidluse õige lahendamine paljudel juhtudel seda, et kohtunik tunneks lisaks seadustele ja õigusteooriale vähemalt algtasandil ka reguleeritavat valdkonda ennast (s.t teadmisi nt majandus- või keskkonnateadusest, ärijuhtimisest, meditsiinist jne).
6.	Mõningaid raskusi nn liitmenetluse jaoks võivad tekitada menetlustevahelised erinevused tõendamiskoormuses ja -standardis. Sageli peaks aga kohaste mehhanismidega olema võimalik saavutada selliste erinevuste arvestamine ka ühe menetluse raamides.
7.	Kehtiv väärteomenetlusõigus mittekaristusõiguslike nõuete esitamist ei võimalda (välja arvatud menetluskulude hüvitamise nõuded).
8.	Kriminaalmenetlus tunneb tänasel päeval järgmisi mittekaristusõiguslike nõuete lahendamise menetlusi:
•	tsiviilhagi lahendamine;
•	VÕS §-s 1055 sätestatud lähenemiskeelu kohaldamise otsustamine (KrMS § 3101), mis TsMS § 475 lg 1 p 7 kohaselt on käsitatav hagita asjana koos sellest tulenevate erisustega (nt TsMS § 477 lg-d 4 ja 5; § 544–549);
•	kriminaalmenetluse kulude hüvitamise otsustuse tegemine.
9.	Tsiviilhagi on tänases kriminaalmenetluses kõige olulisem mittekaristusõiguslike nõuete esitamise vorm, mistõttu ongi alljärgnevalt sellele keskendutud.
10.	Tulenevalt nii tsiviilhagi mõistest kui ka KrMS § 274 lg-s 4 ja § 310 lg-s 3 sätestatust, saab kriminaalasjas esitatava tsiviilhagi ese olla üksnes selline nõue, mis TsMS §-st 1 tulenevalt oleks põhimõtteliselt võimalik läbi vaadata ka tsiviilkohtumenetluses (hagimenetluse korras). Sarnasele seisukohale asus ka Riigikohtu kriminaalkolleegiumi täiskogu 28. jaanuari 2008. a otsuses asjas nr 3-1-1-60-07 (p 38). Seega saab tsiviilhagis esitada eeskätt eraõiguslikke nõudeid, aga ka selliseid avalik-õiguslikke nõudeid, mis seaduse kohaselt on võimalik sisse nõuda hagimenetluses.
11.	Selliseid avalik-õiguslikke nõudeid, mida tsiviilkohtumenetluse korras maksma panna ei saa, pole praegu võimalik esitada ka kriminaalmenetluses. Näitena võib siin nimetada MKS §-de 41 või 168 alusel tekkivat riigi õigust nõuda maksukuriteo toime pannud isikult maksualase kuriteo tagajärjel tekkinud võõra maksuvõla tasumist solidaarselt maksukohustuslasega. Samuti ei ole hagimenetluses võimalik nõuda avalikust teenistujast ametniku poolt ametialase kuriteoga (nt KarS § 2172) riigile või kohalikule omavalitsusüksusele tekitatud kahju hüvitamist, sest vastavalt ATS § 892 lg-le 4 on selliste nõuete lahendamine halduskohtu kompetentsis. Samas oleks kindlasti õigem, kui ka vähemalt mõningaid (sh eelnenud näidetes nimetatud) avalik-õiguslikke nõudeid oleks võimalik esitada kriminaalmenetluse raames.
•	De lege ferenda tuleks tõsiselt kaaluda KrMS-i muutmist nii, et see võimaldaks kriminaalmenetluses maksma panna ka selliseid avalik-õiguslikke (varalisi) nõudeid, mis hagi esemeks olla ei saa. See tähendab, et tsiviilhagi instituudi kõrvale tuleks luua menetlus ka avalik-õiguslike nõuete sissenõudmiseks.
12.	Eesti kriminaalkohtupraktikas on juurdunud lubamatult pealiskaudne suhtumine tsiviilhagi lahendamisse. Pahatihti on kohtuotsused selles osas täielikult põhistamata või piirdub põhistus üksikute seadusesätete (sageli mitteasjakohaste) loetlemisega. Samas ei saa ju möönda, et kriminaalasjas tehtav kohtuotsus tsiviilhagi osas võib olla vähem seaduslik ja põhjendatud, kui otsus sama nõude kohta tsiviilkohtumenetluses. Paljudel juhtudel võib tsiviilhagi lahendamise tulemus mõjutada süüdistatavat (ja kannatanut) enamgi kui mõistetud karistus. Riigikohtu uuemas praktikas on võetud osutatud väärnähtuse suhtes üheselt tauniv hoiak ja selgitatud, et ka kriminaalmenetluses esitatud tsiviilhagi lahendamisel peab kohus järgima TsMS § 436 lg-s 1, § 438 lg-s 1 ja § 442 lg-s 8 sätestatut ning mis tahes nõude rahuldamisel otsuses ära näitama õigusnormid, mis moodustavad nõude rahuldamise materiaalõigusliku aluse. Tsiviilhagi rahuldamist tuleb kriminaalasja lahendaval kohtul nii faktiliselt kui ka õiguslikult põhistada. (RKKKo 3-1-1-11-07 p 47; RKKKo 3-1-1-22-07 p 14.1; RKKKo 3-1-1-60-07 p 32.)
13.	Tsiviilhagi esitamist ja lahendamist puudutav normistik KrMS-s on puudulik ja takistab paljudel juhtudel tsiviilhagi õiglast menetlemist. Olles suuresti säilitanud oma nõukoguliku kuju, ei arvesta kriminaalmenetluses ette nähtud tsiviilhagi regulatsioon ei tsiviilkohtumenetluse-õiguses toimunud põhimõtteliste muudatustega ega kardinaalselt teisenenud põhiõigusliku keskkonnaga. Sellele probleemile on juhitud tähelepanu ka Riigikohtu esimehe poolt 2008. a kevadistungjärgul Riigikogule antud ülevaates kohtukorralduse, õigusemõistmise ja seaduste ühetaolise kohaldamise kohta (vt ülevaate punkt 40).
14.	Tsiviilhagi menetlemise reeglite loomisel tuleb arvestada, et tsiviilhagi rahuldamise eeldused ei ühti täielikult isiku süüditunnistamise ja karistamise eeldustega. Kriminaalmenetluses esitatava tsiviilhagi alusfaktid peavad küll teatud osas kattuma süüdistuse alusfaktidega, ent ei pruugi alati olla nendest hõlmatud. See tähendab, et tsiviilhagi lahendamiseks võib olla vaja tuvastada faktilisi asjaolusid, millel isiku süüditunnistamise ja karistamise seisukohalt tähtsust ei ole (vt ka RKKK 3-1-1-60-07 p-d 32 ja 53).
15.	Viimatinimetatud asjaolude olemasolu või puudumine tuleb tõendada lähtudes tsiviilõiguslikust tõendamiskoormusest kannatanu või süüdistatava poolt (RKKKo 3-1-1-60-07 p 52). Samuti tuleb selliste asjaolude tõendamisel lähtuda tsiviilkohtumenetluslikust, mitte aga kriminaalmenetluslikust tõendamisstandardist.
16.	Tsiviilhagi lahendamisel tuleb tuvastatud faktilistele asjaoludele anda iseseisev õiguslik hinnang lähtudes nendest normidest, mis moodustavad tsiviilhagi materiaalõigusliku aluse (vt ka RKKK 3-1-1-60-07 p 32). Vastupidiselt laialt levinud eksiarvamusele ei ole isiku süüditunnistamine kuriteos tsiviilhagi rahuldamise materiaalõiguslik alus. Isegi juhtudel, mil mingi kuriteokoosseis on käsitatav deliktiõigusliku kaitsenormina ei muutu see kahju hüvitamise õiguslikuks aluseks, vaid üksnes selle (nt VÕS § 1045 lg 1 p 7) sisustajaks.
17.	Järgides rangelt KrMS sätteid võib kohus riskida sellega, et tsiviilhagi lahendamisel rikutakse menetlusosaliste õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, nagu see on ette nähtud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni art 6 lg-s 1. Jutt on eeskätt õigusest võistlevale menetlusele ja vahendite ning võimaluste võrdsusele (vt nt Euroopa Inimõiguste Kohtu otsused Yvon v. Prantsusmaa, lahend 24. aprillist 2003; Súsanna Rós Westlund v. Island, lahend 6. detsembrist 2007, p 33). TsMS § 328 lg 2 sätestab, et kohus tagab poolele võimaluse vastaspoole taotlustele ja faktilistele väidetele vastata, kui seadusest ei tulene teisiti. TsMS § 329 lg 3 kohaselt peab kohus õigeaegselt tegema kõik vajaliku asja arutamise ettevalmistamiseks. Menetluse igas staadiumis aitab kohus kaasa sellele, et pooled teeksid oma avaldused õigeaegselt ning täies ulatuses ja aitaksid kaasa asja võimalikult kiirele ja väikeste kuludega lahendamisele. TsMS § 330 lg 1 näeb ette, et avaldused, taotlused, tõendid ja vastuväited, mille suhtes ei ole vastaspoolel esitatuga tutvumata tõenäoliselt võimalik seisukohta võtta, tuleb esitada enne asja arutamiseks määratud kohtuistungit nii, et vastaspoolel oleks võimalik esitatuga vajalikul määral tutvuda ja kujundada oma arvamus. Nende, õiglase menetluse tagamiseks hädavajalike eelduste täitmine tsiviilhagi lahendamisel kriminaalmenetluses on aga KrMS regulatsiooni pinnalt sageli problemaatiline.
18.	KrMS § 38 lg 1 p 2 annab kannatanule õiguse esitada tsiviilhagi kuni kohtuliku uurimise lõpetamiseni maakohtus. On selge, et olukorras, kus hagi esitatakse alles kohtuliku uurimise lõpus, ei saa maakohus hagi arutamist ette valmistada ega tagada, et pooltel oleks tõhus võimalus esitada hagi puudutavates küsimustes oma väited ja vastuväited ning neid kinnitavad tõendid. Isegi kui tsiviilhagi on esitatud juba kohtueelses menetluses, jõuab see kohtuni alles esimesel istungil koos kriminaaltoimikuga, mitte aga koos süüdistusaktiga (KrMS § 226 lg 3). Seega ei ole kohtul ka sellises olukorras võimalik tsiviilhagi lahendamist ette valmistada ja järgida kohustust osutada menetluses õigusnormidele, mida võidakse asjas kohaldada, võimaldamaks menetlusosalistel tõendada tuvastamisele kuuluvaid asjaolusid ja avaldada arvamust õiguse kohaldamise kohta (vt RKTK 3-2-1-96-03 p 20; RKTK 3-2-1-41-05 p 16; RKKK 3-1-1-60-07 p 33). Praktikas satub eeskätt ohtu süüdistatava-kostja võimalus end spetsiifiliselt tsiviilhagi puudutavateks vaidlusküsimusteks ette valmistada. Juba 10. novembri 1998. a otsuses asjas nr 3-1-1-112-98 märkis Riigikohtu kriminaalkolleegium, et tsiviilhagi läbivaatamine kriminaalmenetluse raames teenib kohtumenetluse ökonoomiaprintsiipi ja ei tohi põhimõtteliselt mingil määral kahjustada tsiviilhageja (tänases mõttes kannatanu – J. S.) õigusi võrreldes olukorraga, mil tsiviilhagi vaadatakse läbi tsiviilkohtumenetluses. Seejuures luges Riigikohus tsiviilhageja õiguste piiramise kriminaalmenetluses võrreldes tema õigustega hagi läbivaatamisel tsiviilkohtumenetluses kriminaalmenetluse seaduse oluliseks rikkumiseks. Mõistetavalt peaks Riigikohtu poolt öeldu samaväärselt kehtima ka süüdistatava (kostja) õiguste kohta.
•	De lege ferenda peaks kohus saama tsiviilhagi hiljemalt koos süüdistusaktiga (kui see on esitatud kohtueelses menetluses) või teatud aja jooksul pärast süüdistusakti kohtusse saatmist (otse kannatanult). Kohtus kannatanu enam hagi esitada ei saaks (säiliks võimalus pöörduda tsiviilkohtumenetlusse).
•	Samuti peaks vajadus valmistada ette tsiviilhagi lahendamine olema üks eelistungi korraldamise alustest.
19.	Õiguspraktikas ei ole ilmselt harvad juhtumid, kus tekib oht, et tsiviilhagi lahendamine võib hakata takistama isiku süüküsimuse lahendamist, nt on karistusõigusliku vastutuse üle otsustamiseks vajalikud tõendid kogutud ja uuritud, ent tsiviilhagi lahendamine eeldaks täiendavat ja aeganõudvat protsessuaalset jõupingutust. Kohtupraktikas on taolistel puhkudel tänase päevani levinud see, et tsiviilhagi jäetakse lihtsalt läbi vaatamata (lahendamiseks tsiviilkohtumenetluse korras). Tegelikult alates 1. juulist 2004 selliselt toimimiseks enam seaduslikku alust ei ole ja seda on kinnitanud ka Riigikohus. Nimelt ei sisalda KrMS analoogilist sätet kunagisele KrMK §-le 270, mis põhimõtteliselt võimaldas tsiviilhagi n.ö menetlusökonoomilistel kaalutlustel tsiviilkohtumenetlusse suunata (tõsi, selle paragrahvi sõnastus ei kannatanud erilist kriitikat). KrMS § 310 lg 1 on informatiivne säte, mis oma ebakonkreetsuses ei saa moodustada tsiviilhagi läbi vaatamata jätmise materiaalõiguslikku alust. Vastasel korral tekiks olukord, kus tsiviilhagi lahendamine või mittelahendamine muutuks täielikult kohtu suvaotsuseks. Samas tuleks kahtlemata vältida seda, et isiku süüditunnistamine jääb tsiviilhagi lahendamise tõttu pikaks ajaks venima. Probleemi lahendust ei peaks aga otsima uue tsiviilhagi läbi vaatamata jätmise aluse loomisest.
•	De lege ferenda tuleks KrMS-s sõnaselgelt reguleerida osaotsuse tegemise võimalus. See tähendab, et kohus lahendaks osaotsusega KrMS § 306 lg 1 p-des 1–10 ja 12–13 nimetatud küsimused, ja jätkaks hiljem samas kohtukoosseisus KrMS § 306 lg 1 p-s 11 nimetatud küsimuse lahendamiseks menetlust. Siis saaks kohus isiku süüditunnistamise ja karistamise osas otsuse ära teha (selles osas võiks otsus jõustuda) ning seejärel tegeleks sama kohtukoosseis tsiviilhagi arutamisega edasi (prokuröri osavõtt menetlusest ilmselt enam vajalik ei oleks). Erinevalt olukorrast, kus tsiviilhagi jäetakse läbivaatamiseks tsiviilkohtupidamise korras, ei tekiks osaotsuse tegemisel seda probleemi, et kõikide menetlustoimingutega ja tõendite uurimisega tuleb n.ö nullist alustada. Senises menetluses tehtu, sh tõendite uurimine ja isegi süüditunnistamisel tuvastatud faktilised asjaolud jääksid ka tsiviilhagi küsimuse lahendamisel kohtu jaoks siduvalt püsima. Senist menetlust täiendataks üksnes tsiviilhagi otsustamiseks vajalike küsimuste lahendamisega. Nii menetlusosalistele kui ka riigile oleks selline lahendustee kergem ja odavam.
•	Juhul kui kriminaalasjas tehtud kohtuotsus on jäetud tsiviilhagi lahendamist puudutavas osas põhistamata, peaks kõrgema astme kohtul olema võimalus saata kohtuasi tsiviilhagi puudutavas osas uueks arutamiseks samale kohtukoosseisule. Sellisel juhul oleks kohtuliku uurimise vahendituse põhimõtet riivamata võimalik jätkata menetlust maa- või ringkonnakohtus seisundis, milles see oli enne asja läbivaatamise lõpetamist, kusjuures kohus teeks uuesti üksnes need menetlustoimingud, mis kõrgema astme kohtu otsuse kohaselt olid ebaseaduslikud (vt ka TsMS § 658 lg 1 ja § 693 lg 1).
20.	Riigikohtu praktikas on aluseks võetud TsMS subsidiaarne otsekohaldatavus tsiviilhagi lahendamisel kriminaalmenetluses. See tähendab, et kriminaalmenetluses esitatud tsiviilhagi lahendamisel tuleb juhinduda tsiviilkohtumenetluse regulatsioonist, kui see ei ole vastuolus kriminaalmenetluse üldiste põhimõtetega. On selge, et kõiki kriminaalmenetluses esitatud tsiviilhagi lahendamisega seotud küsimusi ei ole otstarbekas KrMS-s eraldi reguleerida ja seega on TsMS kohaldamine igati aktsepteeritav. Õigusselguse huvides võiks KrMS...
•	...de lege ferenda teha otseviite TsMS kohaldamisele tsiviilhagi lahendamisega seotud küsimustes, mida ei ole KrMS-s eraldi reguleeritud, ja ulatuses, mis ei ole vastuolus kriminaalmenetluse üldiste põhimõtetega.
21.	Samas tuleb rõhutada, et kriminaalmenetluse isepära tõttu vajaksid paljud tsiviilhagiga lahendamisega seotud küsimused KrMS-s eriregulatsiooni. Lisaks on kehtivas KrMS-s tsiviilhagi lahendamist puudutavaid sätteid, mis on selges dissonantsis tsiviilkohtumenetluse üldpõhimõtetega. Järgnevalt mõned näited vajalike seadusemuudatuste kohta, millest osadele on juba tosin aastat tagasi tähelepanu juhtinud ka T. Tampuu.
•	De lege ferenda peaks ka kriminaalmenetluses esitatud tsiviilhagi lahendamisel juhinduma dispositiivsuse põhimõttest (TsMS § 4). Vähemalt osaliselt on see printsiip arvestatav ka tänases kriminaalmenetluses, samas sisaldab KrMS sätteid, mis on selle põhimõttega kokkusobimatud (nt prokuröri õigus esitada tsiviilhagi puudutavas osas apellatsioon või kassatsioon).
•	Täpsustamist vajaks kriminaalmenetluses esitatavate tsiviilnõuete ring. Ka praegu on võimalik tõlgendus, mille kohaselt KrMS (sh § 37 lg 1) ei piira tsiviilhagi võimalikku eset üksnes kahju hüvitamise nõudega. Põhimõtteliselt peaks kannatanul olema võimalik nõuda ka näiteks pettuse (kelmus) või ähvarduse (väljapressimine) mõjul tehtud tehingu tühistamist või ebaseaduslikult (nt vargusega) tema valdusest välja läinud asja tagastamist (vindikatsioonihagi) jne. Õiguspraktikas näeme kriminaalmenetluses esitatud tsiviilhagides siiski pea eranditult kahju hüvitamise nõudeid. Selline lähenemine on ilmselt liiga kitsas. Peaks olema kannatanu (hageja) otsustada, kas ta soovib nõude, mille tekkimise eelduste hulka kuuluvad (ka) süüteokoosseisule vastavad asjaolud, esitada tsiviil- või kriminaalmenetluses. Samas tuleb möönda, et teatud tsiviilõiguslike kaitsevahendite kasutamine võiks jääda ka kriminaalmenetlusest väljapoole. Õigusselguse huvides vajaks küsimus kriminaalmenetluses esitada lubatud tsiviilnõuetest KrMS-s täpsustavat reguleerimist.
•	Tsiviilhagile esitatavad sisu- ja vorminõuded. Tänases kriminaalmenetluse praktikas tsiviilhagile esitatavad nõuded sisuliselt puuduvad, ehkki rangelt võttes tuleks ilmselt lähtuda TsMS-st (vt ka RKKK 3-1-1-60-07 p 33), arvestades kriminaalmenetluslikke erisusi (nt pole varalise nõude puhul vaja hagis märkida hagihinda). Nõuetekohase hagiavalduseta ei saa kohus kannatanu nõude lahendamist ette valmistada ja süüdistatav sellega tutvuda ning oma arvamust kujundada. See omakorda viiks kohtuotsuse üllatuslikkuse keelu rikkumiseni.
•	Tsiviilhagi käiguta jätmise võimalus. Täna kriminaalmenetluses esitatud tsiviilhagi käiguta jätmine tõenäoliselt võimalik pole. Küsimus tuleks lahendada eelmenetluse regulatsiooni täiendamise kaudu.
•	Tsiviilhagi läbi vaatamata jätmise alused. Praegu tuleb lähtuda eeskätt TsMS-st (RKKK 3-1-1-47-07 p 37), ent ilmselt oleks vaja arvestada rohkem kriminaalmenetluse eripäradega. Samuti vajab lahendamist küsimus, kas ja kui siis millistel tingimustel on ringkonnakohus pädev otsustama ise maakohtu poolt läbi vaatamata jäänud tsiviilhagi rahuldamise üle. KrMS § 340 lg 1 p 5 ja lg 4 p 5 jätavad otsad lahtiseks.
•	Tsiviilhagi lahendamise ettevalmistamine kohtulikus eelmenetluses.
•	KrMS peaks sarnaselt süüdistusakti avaldamisega (KrMS § 285 lg 2) ette nägema tsiviilhagi avaldamise kohtuliku uurimise alguses. Nagu süüdistusakt, määratleb ka tsiviilhagi eesseisva kohtumenetluse eseme ulatuse ja tõendamise seisukohalt tähtsad asjaolud (eeskätt mõeldud hagi aluseks olevaid asjaolusid, mis jäävad süüdistusest väljapoole).
•	KrMS-s tuleks reguleerida süüdistusest väljapoole jäävate hagi alusfaktide tõendamise ja tsiviilhagi puudutavate õiguslike argumentide esitamise kord, sh avalduste, taotluste, tõendite ja vastuväidete esitamise aeg, samuti kohtu roll poolte seisukohtade väljaselgitamisel süüdistusväliste faktide tuvastamisel ja nendele õigusliku hinnangu andmisel (vrd nt TsMS § 348 lg 1; § 351; § 400 lg 5, § 401 lg 1) ning tsiviilhagi puudutavate kohtuvaidluste kord. Praegu on KrMS kohtuliku uurimise osa üles ehitatud pidades silmas üksnes isiku süüküsimuse lahendamist ega täpsusta vähemalgi määral tsiviilhagi menetlemist, sh korda, kuidas peab kannatanu tõendama neid hagi aluseks olevaid asjaolusid, mis süüdistuse esemesse ei kuulu. Kriminaalmenetluse isepära tõttu on TsMS sätete kohaldamine siin raskendatud.
•	Vajadusel peaks kohtul olema õigus määrata, et süüdistuseväliste hagi alusfaktide tuvastamise ja tsiviilhagile õigusliku hinnangu andmisega tegeletakse teises menetlusetapis, s.o pärast isiku süüküsimuse lahendamist (vt eeltoodud ettepanekut osaotsuse tegemise kohta).
•	Kriminaalmenetluses esitatava tsiviilhagi kohane menetlemine toob paratamatult kaasa vajaduse pöörata senisest tunduvat suuremat tähelepanu kannatanu õiguslikule nõustamisele. Lihtsamate ja sagedasemate tsiviilnõuete osas (nt varastatud asja väärtuse hüvitamine jne) tuleks välja töötada hagiavalduse tüüpvormid. Keerukamatel juhtudel ei saa üle ega ümber kannatanule riigi õigusabi andmisest (senisest "automatiseeritumal" kujul).