Perekondlikud varalised suhted – Riigikohtu praktika ning tulevikunägemus

Lea Laarmaa
Riigikohtunik

EV Põhiseaduse § 27 sätestab riigile kohustuse kaitsta perekonda kui ühiskonna alust. PS § 27 esimene lause ütleb, et perekond rahva püsimise ja kasvamise ning ühiskonna alusena on riigi kaitse all. See lause sisaldab riigile kohustuse reguleerida seadusandlikus korras õigesti ja õiglaselt perekonna ja sellega koos ka abielu õiguslikud tagajärjed, kaitstes nii perekonnaliikmete individuaalseid kui ka perekonna kui üksuse ühishüvesid. Riik ei saa lähtuda seejuures üksikisiku või ametniku suvast vaid sellest, mis on rahvale, mis koosnes perekondadest, parim. 

Perekondlike varaliste suhete alla mahub nii abikaasade, mehe ja naise kui kooselu partnerite vastastikused varalised suhted, samuti ka lapse ja vanemate (mitte üksnes bioloogiliste vanemate) vahelised varalised suhted. Arvestades probleemi asetust, vaatlen perekondlikke varalisi suhteid läbi abikaasade varaliste suhte, eristades neid teisestest abieluga kaasnevatest varalist laadi õigustest ja kohustustest (nt ülalpidamiskohustus).

Abielu mehe ja naise vahel ei ole tavaline lepinguõiguslik suhe (sõlmitakse lahutamatuks kooseluks, abieluline kooselu ainult ühe partneriga jne). Abielu kehtetuse alused erinevad olulises osas tsiviilseadustiku üldosa seaduse tehingu kehtetuse alustest. Nii peavad abiellujad olema abiellumisvõimelised (PKS § 3) ja õiguslikku tähendusega on abielu, mille sõlmimisel on koostatud perekonnaseisuasutuse abieluakt (PKS § 1 lg 2). Abieluvaralepingu suhtes ei kehti täielik lepinguvabadus (PKS § 9 lg 2). Abielu loob seega abiellujatele olukorra, mis muudab nii nende isiklikke, samuti varalisi suhteid ja suhted kolmandate isikutega.

Ühine kooselu ja perekonnaelu tingib ühiste tarbeesemete ja eluks vajalike asjade muretsemise. Kas abielu ei mõju mitte otseselt abikaasade abielu ajal omandatule ja ei muuda seda ühiseks. Kas ei muutu ühiseks see, mis üheskoos teeniti või soetati? 

Perekonnaseaduse (PKS) abieluvarasuhtest ja Riigikohtu praktika. 

Kui kooselu sujub, ei mõtle abikaasad sellele, kelle raha eest ja kelle nimel asi omandatakse. Probleemid tekivad siis, kui kooselu mõraneb ja abielu puruneb ning kokkulepet vara jagamise osas ei saavutata. Perekonnaseadusele on ette heidetud tema vähest regulatiivsust, kooskõla puudumist tsiviilõiguse üldiste põhimõtetega, ühisvara jagamisel ei kohaldu asjaõigusseaduse kaasomandi lõpetamise sätted jne. Kas abikaasade varasuhte regulatsioon on jäänud ühiskonna kiire areng tõttu ühiskonna üldisele arengule ja tsiviilõiguse üldistele põhimõtete jalgu. Siit järgmised küsimused: 1) kas perekonnaseadus võimaldab abielu nurjumise korral jagada abikaasade ühisvara õiglaselt (ka juhul kui abikaasa on füüsilisest isikust ettevõtja); 2) kas on võimalik kokkuleppeline abikaasade kaasomand; 3) kas ja milline õiguslik tagajärg on ühisvara eseme käsutamisel teise abikaasa nõusolekul. 

I Kas perekonnaseadus võimaldab ühisvara õiglaselt jagada:

1.1. Kui abieluvaralepingut ei ole sõlmitud, siis on tegemist abikaasade abielu kestel omandatud varaga, s.o ühisvaraga ka siis, kui üks abikaasadest on füüsilisest isikust ettevõtja (nt talunik, ehitusettevõtja). Riigikohus on oma lahendis tsiviilasja nr 3-2-1-46-06 kinnitanud, et raha ükskõik kumma abikaasa pangakontole laekumisega muutub see PKS § 14 lg 1 järgi poolte ühisvaraks. Abielu kestel omandatud aktsiad on abikaasade ühisvara, seega kuuluvad abikaasadele ÄS § 286 lg 1 mõttes ühiselt, sõltumata aktsiaraamatu kandest (tsiviilasi nr 3-2-1-14-04). Perekonnaseadus ei võimalda käsitada füüsilisest isikust ettevõtja abielu ajal omandatud vara eraldi abikaasade ühisvarast, kui abikaasad ei ole sõlminud abieluvaralepingut (tsiviilasi nr 3-2-1-98-06). Seega on füüsilisest isikust ettevõtja abieluvaraühisuse tekkimist võimalik vältida üksnes abieluvaralepingu sõlmimisega (PKS § 9). Kuid ühisvara jagamisel on PKS § 19 lg 2 p-de 2, 3 ja 4 järgi siiski võimalik kõrvale kalduda  abikaasade osade võrdsusest ja arvestada ühisvara jagamisel, et abikaasa või abikaasad on füüsilisest isikust ettevõtjad. Probleem on aga ka selles, et abikaasad igapäevases majandustegevuses käsutavad ühisvara mitte perekonna huvides vaid äritegevuseks. Näitena võiks tuua ühe abikaasa tegevus ehitajana ja teise abikaasa tegutsemine ehituskaupade müüjana. Siit kerkib küsimus vastutusest kolmanda isiku ees. Kas selle probleemi peaks lahendama perekonnaseadus või hoopis äriseadustik? 

1.2. Liisinguvõtja (isik, kes ei olnud abielus) sõlmis sõiduauto omandamiseks liisingulepingu, mille järgi andis liisinguandja liisingueseme liisinguvõtja kasutusse ja omand pidi liisinguvõtjale üle minema siis, kui kõik lepingu alusel makstavad summad on tasutud. Kui sõiduauto omandati abielu ajal, on auto abikaasade ühisvara, sõltumata sellest, kelle raha eest see omandati (tsiviilasi nr 3-2-1-13-07). Asjaolu, et sõiduauto omandati abikaasa lahusvara arvel, on võimalik arvestada ühisvara jagamisel

1.3. Lähtudes reformiseadustest (maa ostueesõigusega erastamise ja eluruumide erastamise seadus) on Riigikohtu seisukoht siiski mõnevõrra teistsugune. Riigikohus leidis, et maa ostueesõiguse erastamise korral abielusuhete ajal tekib erastatud maa osas abikaasade ühisomand ka siis, kui hooned, mille juurde maa erastati, kuulusid ühe abikaasa lahusvara hulka (tsiviilasjad nr 3-2-1-14-04, nr 3-2-1-77-07). Lähtudes eluruumide erastamise seaduse §-st 21(1) leidis Riigikohus, et kui vallasasjaks oleva korteri baasil tekib korteriomand, siis korteriomand kuulub isikule, kes oli korteri kui vallasasja omanik. Seega kui üks abikaasa oli korteri kui vallasasja omanik, saab ta ka korteriomandi omanikuks, sõltumata sellest, et korteriomandiks (kinnisasi) muutus korter abielu ajal (tsiviilasi nr 3-2-1-16-05). 

Perekonnaseaduse § 15 lg 1 järgi on abikaasa lahusvara muuhulgas vara, mille see abikaasa on omandanud pärast abielusuhete lõppemist. Tsiviilasjast nr 3-2-1-15-06 järeldub, et kui korter vallasasjana kuulus abikaasade ühisvara hulka ja korteriomand tekkis pärast abielusuhete lõppemist, on see ikkagi abikaasade ühisvara. Sama tõlgendus rakendub ka järgnevas. Kui oluline osa liisingumaksetest tasuti ühisvara või teise abikaasa lahusvara arvel, saab abikaasade ühisvaraks tunnistada ka vara, mille üks abikaasa omandas pärast abielusuhte lõppemist liisingulepingu alusel (tsiviilasi nr 3-2-1-13-07). Seega võivad abikaasad veel pärast abielusuhte lõppemist omandada vara, mis kuulub neile ühiselt (PKS § 14 lg 1 ja § 15 lg 1).

1. 4. Abielus olles tehakse üldjuhul abikaasade ühiste vahendite arvel kulutusi nii ühisvarale kui ka abikaasa lahusvarale. PKS § 14 lg 2 võimaldab kohtul abikaasade ühisvaraks osaliselt või täielikult tunnistada abikaasa lahusvara, mille väärtus on abielu kestel abikaasade töö või rahaliste kulutuste tulemusena oluliselt suurenenud. Mitte igasuguse suuremise tõttu ei saa tunnistada lahusvara ühisvaraks. Tähtis on kindlaks teha, et vara on suurenenud oluliselt ja see on toimunud abikaasade töö ja rahaliste kulutuste arvel (PKS §PKS § 19 lg 2 p 4)( tsiviilasi nr 3-2-1- 61-05). Kuigi abielu ajal abikaasa lahusvara müügist laekunud raha on abikaasade ühisvara (PKS § 14), ei tähenda see seda, et nimetatud asjaoluga ei saaks ega peaks arvestama ühisvara jagamisel (PKS § 19 lg 2 p 3). Ühisvara õiglaseks jagamiseks tuleb välja selgitada, milline on asja väärtus koos abielu ajal lisandunud väärtusega, ning milline oleks asja väärtus, kui abielu ajal ei oleks asja väärtust suurendatud (tsiviilasjas nr 3-2-1-94-07).

1.5. Ühisvara jagamisel on probleeme tekitanud kinnisvara hindade tõus. Näiteks ühisvara (korteriomandi) jagamine olukorras, kus ühisvara väärtus on suurenenud turusituatsiooni tõttu. Üldjuhul kannavad ühisomandisse kuuluva asja väärtuse muutumise riski AÕS § 68 ja § 71 lg 3 ja 4 mõtte kohaselt omanikud ühiselt. Riigikohus leidis, et kui jagatav ühisvara, s.o korteriomand on omandatud ühe abikaasa lahusvara arvel, siis abikaasade ühisvarasse kuuluva korteriomandi turusituatsioonist tingitud väärtuse oluline kasvu või languse osa ei kuulu tingimusteta pooltele võrdses osas (tsiviilasi nr 3-2-1-38-07). PKS § 19 lg 2 p 3 võimaldab kalduda kõrvale abikaasade osade võrdsusest kui ühisvara on omandatud ühe abikaasa lahusvara arvel.

II Abikaasade kaasomand?

2. AÕS § 70 lg 6 kohaselt kohaldatakse ühisomandile kaasomandi kohta käivaid sätteid, kui ühisomandit sätestavast seadusest ei ole sätestatud teisiti. Kas on siiski võimalik, et abikaasad võivad abielu ajal omanda asja kaasomandisse? Igal juhul on see võimalik, kui abikaasad on sõlminud abieluvaralepingu. Riigikohus selgitas, et võimalik on ka see, et abikaasad kinnistut kaasomandisse ostes määrasid kindlaks, et omandatav mõtteline osa kinnistust on nende lahusvara, ja et asja kaasomandisse ostu-müügilepinguga koos on sõlmitud ka abieluvaraleping, mille pooled on asjaõiguslepingu ja kinnistusraamatu kande tulemusena täitnud (tsiviilasi nr 3-2-1-160-04). Leian, et kaasomandi tekkimine on võimalik ka abikaasade ühisvara jagamise kaudu. Nii lubab PKS § 18 lg 1 ja 3 jagada ühisvara abielu kestel. Kui tegemist on kinnisasjaga, tuleb ühisvara jagamise kokkulepe tõestada notariaalselt (PKS § 18 lg 4). Omandades abielu ajal kinnisasjas, on see abikaasade ühisomand, mida on võimalik samas ka jagada.

III Abikaasa nõusolek või selle puudumine ühisvara käsutamisel, võimalik õiguslik tagajärg:
 
3.1. Kuigi perekonnaseadusest ei tulene otsest keeldu võõrandada abikaasa nõusolekuta registrisse mittekantavaid vallasasju ja kinnisasju, tuletas Riigikohus keelu PKS § 17 lg 2 esimest lausest, mille kohaselt abikaasad valdavad, kasutavad ja käsutavad ühisvara kokkuleppel (tsiviilasi nr 3-2-1-164-05). Samas leiti, et abikaasa nõusolekuta ühisvara  käsutamine ei too iseenesest kaasa abikaasade ühisvara hulka kuuluva kinnisasja kohta tehtud käsutustehingu tühisest. Isegi kui korteri omandiõiguse ülekandmise kokkulepe on tühine ei kaasne sellega automaatselt võõrandamiseks kohustava võlaõigusliku müügilepingu tühisust. 

Abikaasa kui ühisomanik saab lisaks lepingu poolele tugineda asjaõigusliku käsutustehingu tühisusele, kui leping rikub tema õigusi (tsiviilasi nr 3-2-1-132-06). Abikaasa, kes soovib tuvastada tema nõusolekuta teise abikaasa sõlmitud korteriomandi müügilepingu ja korteri edasimüügilepingu tühistust ning enda omandiõiguse tunnustamist korterile, nõude eesmärk ei sõltu müügilepingu tühisest. Need seisukohad ei välista siiski võimalust, et abikaasa nõusolekuta tehtud käsutuse tõttu ei oleks kolmandal isikul võimalik asja heauskselt omanda.

3.2. Abikaasa, kes sõlmib teise abikaasa nõusolekuta abikaasade ühisvara hulka kuuluva asja müügilepingu, ei esinda teist abikaasat kui sama asja kaasmüüjat. Nõusoleku andnud abikaasat ei saa pidada müügilepingu pooleks ning seega müügilepingu järgi kohustatud isikuks selle tõttu, et kinnistu oli abikaasade ühisvara ning et see abikaasa andis kinnistu müügilepingu sõlmimiseks nõusoleku ( tsiviilasjas nr 3-2-1-113-07). Perekonna huvides võetud kohustuse tuvastamisel on oluline, et kohustus oleks võetud faktiliselt perekonna huvides (vt Riigikohtu lahend tsiviilasjas nr 3-2-1-82-05 ja nr 3-2-1-13-07).

3.3. Ühisvara jagamisel tuleb kohtul kindlaks määrata ka jagatava asjade väärtus. PKS § 18 lg 2 tuleneb üheselt, et abielusuhete lõppemise aja seisuga määrtakse kindlaks ühisvara koosseis, see aga ei tähenda, et sama ajahetke seisuga määratakse kindlaks ka ühisvara hulka kuuluva eseme väärtus. Ühisvara jagamisel tuleb varast ilma jäänud abikaasale taga õiglane hüvitis (nr 3-2-1-77-07).

Eelnevast tulenevalt võib nõustuda perekonnaseaduse eelnõu seletuskirjas märgituga, et perekonnaseaduse madala regulatiivsuse tõttu jätab seadus kohtule äärmisel laia otsustusruumi. Kuigi ühisvara jagamisel võib kohus kõrvale kalduda abikaasade osade võrdsusest, raskendavat selline varasuhte süsteem oluliselt sissenõudja õiguste teostamist, kuna puudub võimalus ette näha, milline vara on ühisvara ja milline lahusvara. Abikaasa lahusvara hulka kuuluva väärtuse (nt auto) lihtne vahetumine abielusuhte ajal mingi teise varalise väärtuse (rahasumma) vastu, kujutab endast omandamist asjaõiguslikus mõttes, kuid majanduslikus mõttes ei kaasne sellega vara suurenemist. Samas loetakse abielu ajal tehtud tehingust saadav raha abikaasade ühisvaraks. 

Veel heidetakse perekonnaseadusele ette, et kehtiva ühisvaraõiguse sätted on jäänud jalgu kaasaja varaliste suhete dünaamikale. See võib isegi õige olla, kuid palju vaidlusi on kerkinud ka reformide pinnalt (korterite erastamine ja korteriomandite teke), samuti üldiselt õigusmaastikul toimuvast - abikaasa tegevus füüsilisest isikust ettevõtjana, kinnisvaraturu kiire areng või langus, pensionireform (vabatahtlik pensionikindlustus), jne. 

Mida toob selles vallas meile tulevik? 

Kas perekonnaseaduse eelnõu kõrvaldab kehtiva seaduse puudujäägid. Leian, et mitte. Kas seaduse eesmärk peaks olema kohtuvaidluste vältimine? Ka Saksamaal on leitud, et varalahusus ei kaitse piisavalt abieluliseks kooseluks vajalikku vara ühepoolsete käsutuste eest ning jätab üheskoos teenitu sageli formaalselt ühe abikaasa kätte ilma et teine abikaasa saaks omandatust piisavalt osa. Kas piisab üksnes seadusandja, ütleksin siiski, eelnõu koostajate soovist, et muuta aastakümnetega juurdunud abikaasade varaühisuse põhimõte abikaasade varalahususeks. 

Tuleb nõustuda, et perekonnaseaduse eelnõu regulatiivsuse aste on oluliselt suurem ja eelnõu on vähem deklaratiivne. Abieluvaralepinguga on võimalik kokku leppida nii abieluvaraühisuses kui täielikus varalahususes. Regulatsioon on mitmekesine ja annab tööd juristidele. Kohtunikuna tervitan kooskõla tsiviilseadustiku üldosa seaduse (abikaasa nõusolekuta tehtud tehingu heakskiit - nt § 26, § 55), asjaõigusseaduse (abikaasade vara jagamine - nt § 41, § 60), ka võlaõigusseaduse normidega (abikaasade solidaarkohustus ja -vastutus - nt § 18, §56, soetis kui võlaõiguslik nõue § 38 lg 3 (õigus loovutada ja pärandada). Suund on võetud abikaasade suuremale varalisele iseseisvumisele, asjaõiguslike mõjude rakendamisel abielu või varasuhte lõppemisel, abieluvaraõigusest tuleneva nõude viimine arvestuslikule alusel.

Kuid ka perekonnaseaduse eelnõu kasutab seadusjärgse varalahuse korral abielulise kooselu ja abikaasade õiguste ja kohustuste määratlemisel abikaasade võimalikku varaühisust. Nii korraldavad abikaasad ühiselt oma abielulise kooselu ja perekonna vajaduste rahuldamise (§ 15 lg 1). Perekonna kohane ülalpidamine hõlmab tegevust ja varalisi panuseid (siin lähtutud VÕS § 589 lg-st 1), mis on perekonna elutingimuste kohaselt vajalikud ühise majapidamise kulude katteks (§ 16 lg 2). Vastavalt seltsinglastevaheliste suhete regulatsioonile lähevad seltsinglaste tehtud panused seltsinglaste ühisomandisse. See on regulatsioon, mida saab kohaldada ka kehtiva seaduse alusel kooselupartnerite varasuhtele. Eelnõu § 22 lg 2 järgi perekonna eluaseme tavalise sisustuse esemed, mis kuuluvad abikaasadele ühiselt (kas ka seltsinguvara!), jagatakse nende vahel õigluse põhimõttest lähtuvalt. Seega on võimalik siiski, et eluaseme tavalise sisustuse esemed on ka tulevikus abikaasade ühisvara juhul kui abikaasade seadusjärgne varasuhe on lahusvarasuhe. 

Nii nagu perekonnaseadus võimaldab abikaasade ühisvara jagada abielu ajal, on ka eelnõu järgi võimalik abikaasade ühist tarbevara võimalik jagada abielu ajal (abikaasade lahuselu korral), kuid seda hagita menetluses. Eelnõu § 69 lg 1 järgi jagab kohus abikaasa nõudel perekonna eluaseme tavalise sisustuse esemed, mis on abikaasade ühisomand õiglaselt ja otstarbekalt. Sama paragrahvi teise lõike kohaselt arvatakse perekonna eluasemega seotud tavalise sisustuse ese, mille abikaasad on abielu jooksul ühise majapidamises kasutamiseks tasu eest omandanud, ühisvara jagamisel ühisomandisse, kui ei ole tõendatud ühe abikaasa ainuomandit selle eseme suhtes. Kohtul on õigus määrata, kellele ese jääb (§ 63 lg 3). Nii võib öelda, et eluasemega seotud tavalise sisustuse esemete osas jääb kehtima praktiliselt senine kord, s.o selle vara jagamisel ka kohtu diskretsioon.

Muu vara osas on võimalik abikaasade seadusjärgse varasuhte korral nende nõudeid kindlaks teha (välja selgitada) üksnes seadusjärgse varasuhte lõppemisel. Seadusjärgne varasuhe lõpeb (§ 29) abikaasa surmaga, abieluvaralepingu sõlmimisega, millega kehtestatakse seaduses ettenähtud muu abieluvarasuhe, abielu lahutamisel või varasuhe lõpetamisel abikaasa nõudel kohtuotsuse alusel (§ 30).

Vastavalt TsÜS §-le 87 on seadusest tuleneva keeluga vastuolus olev tehing tühine, kui keelu mõtteks on keelu rikkumise korral tuua kaasa tehingu tühisus, eelkõige juhul, kui seaduses on sätestatud, et teatud tagajärg ei tohi saabuda. Perekonnaseadus ei sätesta otsesõnu, millise õigusliku tagajärje toob kaasa ühe abikaasa ühisvaraeseme käsutus teise abikaasa nõusolekuta.

Eelnõu sätestab otseselt käsutuskeelu ja selle õiguslikud tagajärjed. Eelnõu § 25 lg 1 teise lause järgi on vara hulka kuuluvate üksikute esemete valdamise, kasutamise ja käsutamise õigus abikaasal, kes on eseme omanik. Abikaasa võib ainult teise abikaasa nõusolekul käsutada või kohustuda käsutama teise abikaasa või laste elukohana rahvastikuregistrisse kantud eluruumi (või perekonna eluasemena või ühe abikaasa poolt eraldi kasutatavat eluruumi või abielu kestel omandatud kinnisasja või perekonna käsutuses olevat mootorsõidukit või veesõidukit või abikaasa töövahendit) ning anda selle kolmanda isiku kasutusse või lõpetada selle kasutamise aluseks oleva õigussuhte (§ 25 lg 2). Vastavalt § 26 lg 1 on abikaasa nõusolekuta eelnevalt loetletud varaga tehtud mitmepoolne tehing tühine, v.a. juhul, kui abikaasa, kelle nõusolekuta või osaluseta tehing tehti, selle hiljem heaks kiidab. 

Kui abikaasa käsutab vara eelnimetatud nõusolekuta, on teisel abikaasal õigus oma nimel esitada käsutuse kehtetusest tulenev nõue kolmanda isiku vastu (§ 28). Seega püüab eelnõue ette näha, millist oma vara ei või abikaasa käsutada ilma teise abikaasa nõusolekuta ja teisele abikaasale õiguse esitada tehingu kehtetusest tulenev nõue kolmanda isiku vastu. Seega piiratakse seadusjärgse varasuhte (ka  abieluvaralepinguga seatud varaühisuse) korral abikaasa lahusvara käsutust, samas kehtiva perekonnaseaduses ühisvara käsutuse korral sellist piirangut ette ei näe. Siit tõusetud küsimus, kas sellega loobutakse käibekindlusest?

Eelnõu järgi määratakse koguvara (põhivara + soetis) esemete väärtus kindlaks lähtudes 1) seadusjärgse varasuhte lõppemise ajal alles oleva eseme puhul selle väärtusest varasuhte lõppemise ajal; 2) vara vähenemise (kinke, vara raiskamise või soetisvara tasaarvestamisel teise abikaasa halvemasse olukorda seadmise eesmärgil tehtud tehingu tõttu) väärtus määratakse kindlaks selle vähendamisel ajal (§36 lg 1). Praktiliseks probleemiks oleks see, kuidas määra kindlaks vara väärtust selle vähenemise ajal. Väärtuste kindlakstegemine ja väärtuste hindamine on sedavõrd kergem, et seadusjärgse varasuhte lõppedes on abikaasad kohustatud teineteisele andma kirjaliku  ülevaate oma vara seisu kohta (§ 39). Seega saab ka kohus vara ülevaadet neilt nõuda.

Kuigi soetis on võlaõiguslik rahaline nõudeõigus, võib kohus abikaasa nõudel määrata kummagi abikaasale jääva vara kaasomandi osana või esemetena, arvestades abikaasa õigustatud huvi (§ 41 lg 2).  Sellisel juhul arvestatakse esemete üleandmise korral summa soetisvara tasaarvestamise nõudest maha. Asjatu on eelnõu arutluste käigus väidetud nn nõrgema poole (abikaasa) kartus, et võlaõigusliku nõude korral ei ole see täidetav. Ettekandja jaoks on olulised § 31 (kui koguvara osutub väiksemaks kui põhivara, võib soetisvara olla võrdne nulliga) ja § 38 lg 2 (tasaarvestamisnõude suurus on piiratud selle vara väärtusega, mis jääb kohustatud abikaasale alles pärast kohustuste mahaarvamist varasuhte lõppemisel). Kui abikaasa on füüsilisest isikust ettevõtja ja ta on võtnud endale kohustusi. Milline võib olla tasaarvestusnõude suurus??