Perekonna varasoetis õigusteaduse kaalukausil. 
Perekonnaseadus versus perekonnaseaduse eelnõu

Liis Hallik, Mag.iur.
Riigikohtu tsiviilkolleegiumi nõunik

Tsiviilõiguse ühtlustamine ja harmoneerimine Euroopas tekitab õigustatult küsimuse, kas me liigume ka abikaasade varasuhete reguleerimisel ühtse või vähemalt sarnase regulatsiooni suunas Euroopas tervikuna ja kas Justiitsministeeriumis valminud perekonnaseaduse eelnõu võiks olla kantud abikaasade varasuhete regulatsiooni ühtlustamise ideest ning ühtlasi pakkuda parima lahenduse abikaasade varaliste suhete reguleerimiseks, mis võiks olla positiivseks eeskujuks ka nt teistele Euroopa riikidele.

Tuleb tõdeda, et abikaasade varalised suhted on erinevates Euroopa riikides väga erinevalt reguleeritud ning selle valdkonna harmoniseerimine tundub kui mitte võimatu siis väga keeruline ülesanne olevat. Esmalt tõusetub Euroopa erinevate riikide regulatsioone võrreldes küsimus sellest, kas abielul peaks üldse olema mõju abikaasade varalistele suhetele ja kui peaks, siis milline peaks see mõju olema, arvestades asjaolu, et tänasel päeval ei ole perekond reeglina enam mitte tootmisüksus vaid tarbimisüksus. Seega tõusetub küsimus sellest, milline võiks olla parim abieluvarasüsteem ning milline abieluvarasuhe võiks olla seadusjärgne ja milline lepinguline.

Kaasaegses Euroopas leidub õigussüsteem, kus abielu iseenesest abikaasade varalisi suhteid ei muuda. Enamus riike tunnustab siiski põhimõtet, et abielu sõlmimine toob enesega abikaasadele kaasa teatud varalised tagajärjed. Abielu varalised tagajärjed on erinevates riikides erinevad – erinevad on nii abikaasadele seadusest tulenevad varalised tagajärjed kui ka abikaasade omavahelisi varalisi suhteid reguleerivate kokkulepete sõlmimise võimaldamine. Eelkõige on oluline just seadusjärgne abieluvarasuhe, kuna abieluvaralepinguid sõlmitakse terves Euroopas suhteliselt vähe.

Seadusjärgne abieluvarasuhe

Seadusjärgseks abieluvarasuhteks on erinevates Euroopa õigussüsteemides üldjuhul varaühisuse või varalahususe erinevad n.ö mõõdukad vormid. Peamiselt esineb kahte tüüpi seadusjärgseid abieluvarasuhteid – (abieluaegne) varaühisus ja nn edasilükatud varaühisus. Mõlemat võib küll varaühisuseks nimetada, kuid viimane baseerub siiski pigem varalahususel ning ühisuse moment ilmneb alles abielu lõppemisel. 

Eestis on hetkel abielu sõlmimisel suhteliselt oluline tähendus mehe ja naise varalisele olukorrale ning abikaasad on varaliselt suhteliselt tugevalt seotud – seadusjärgse abieluvarasuhtena kehtib abieluaegne varaühisus, mille järgi on enamus abielu ajal omandatud varast abikaasade ühisvara, mida abikaasad valdavad, kasutavad ja käsutavad ühiselt, perekonna huvides võetud kohustuste eest vastutavad abikaasad ühiselt ning abielu purunemise korral tuleb ühiselt omandatu omavahel jagada, reeglina võrdsetes osades. Seega on abikaasad seadusjärgses abieluvarasuhtes ühisvara tekkimise tõttu suhteliselt tugevalt seotud. Samas sõltub abikaasade seotuse ulatus eelkõige just sellest, milline on see vara, mis seadusest tulenevalt ühiseks muutub, st kuidas on määratletud  ühisvara.

Perekonnaseaduse eelnõu näeb ette, et abielu mõjutab abikaasade varasuhteid abielu ajal suhteliselt vähem kui kehtiv perekonnaseadus ning abikaasade varaline seotus peaks abielu ajal olema minimaalne. Seadusjärgse abieluvarasuhtena on kavas kehtestada nn edasilükatud varaühisus (vara juurdekasvu ühisus), mis oma olemuselt baseerub varalahususel, st abielu sõlmimine ei too enesega kaasa abikaasade varaliste suhete olulist muutumist seaduse alusel ja kumbki abikaasa on ka abielu ajal enda omandatud vara omanik, küll aga tuleb abikaasade varaline ühisus või solidaarsus omavahelistes suhetes esile eelkõige siis, kui abielu lõppeb. 

Erinevates õigussüsteemides võib selle varasuhte puhul abielu lõppemisel tekkida abikaasal teise abikaasa suhtes õigus nõuda teatud vara jagamist kas natuuras või nõuda üksnes rahalise hüvitise saamist. Perekonnaseaduse eelnõus on valitud viimane variant, mis tähendab abikaasade varalise seotuse nõrgenemist ja omandil põhinevate nõuete asendumist võlaõiguslike nõuetega – ühisomandi jagamise asendumist keerulistel arvutustel põhineva hüvitisenõudega, mida on võimalik vajadusel täiendada teatud teisele abikaasale kuuluvatele esemetele kasutusõiguse nõudmisega. 

Hoolimata abikaasade varalise seotuse minimeerimisest on siiski ette nähtud, et teatud esemeid ei saa omanikust abikaasa ilma teise abikaasa nõusolekuta võõrandada, et tagada perekonna jaoks olulise vara säilimine. Seega sõltub abikaasade varaline seotus abielu ajal eelkõige sellest, millise vara suhtes kehtivad käsutuspiirangud. Endiselt näeb eelnõu ette ka perekonna huvides võetud kohustuste eest solidaarvastutuse kolmandate isikute ees. Seega ei pruugi ka edasilükatud varaühisus oluliselt muuta abikaasade varalist seotust, kui omandiõigusest sõltumata ei saa abikaasa olulist osa talle kuuluvatest esemetest teise abikaasa nõusolekuta võõrandada ja abielu ajal tekivad olulises ulatuses solidaarkohustused.

Lepinguline abieluvarasuhe

Lepinguvabadus abikaasade varasuhete reguleerimisel on erinevates riikides samuti äärmiselt erineva ulatusega, hõlmates nii lepinguvabaduse peaaegu täieliku piiramise või allutamise eelnevale kohtulikule kontrollile kui ka abikaasade suhteliselt piiramatu võimaluse omavahelistes varalistes suhetes ise vastavalt abikaasade vajadustele kokku leppida.

Eesti kehtiva õiguse järgi on abikaasadel võimalik suhteliselt piiramatult seadusjärgsest varasuhtest erinevalt kokku leppida ning abikaasade laiaulatuslik lepinguvabadus võib kahjustada üht abikaasadest. Perekonnaseaduse eelnõu piirab abikaasade lepinguvabadust seeläbi, et abikaasad saavad küll seadusjärgsest varasuhtest erinevalt kokku leppida, kuid kokkuleplus on võimalik üsnes seaduses ammendavalt sätestatud regulatsioonide vahel valides. Õigusselguse huvides on abikaasadele erinevate varasuhete vahel valikuvõimaluse andmine kahtlemata põhjendatud. 

Nii kehtiva perekonnaseadus kui ka perekonnaseaduse eelnõu järgi saavad abikaasad oma vaba tahte kohaselt ilma kohtu sekkumiseta omavahelisi varalisi suhteid reguleerida, seega on lepinguvabadus tunnustatud suhteliselt ulatuslikult. Küsimus on aga selles, kas mõlemad abikaasad on ikka vabad neid kokkuleppeid sõlmides – kelle autonoomiat me tunnustame, kas ühe abikaasa või abielupaari. Viimase aja arengud Euroopas viitavad sellele, et abikaasade lepinguvabadus peab olema mõõdukalt piiratud ning tuleb leida tasakaal abikaasade lepinguvabaduse ja nõrgemaks pooleks osutuva abikaasa kaitse tagamisel. 

Kokkuvõtteks

Kuna Euroopas perekonnaõiguse harmoniseerimine või ühtlustamine ei ole lähiajal kuigi tõenäoline, ei saa ka perekonnaseaduse eelnõus sätestatud abieluvarasüsteem olla kantud vastava regulatsiooni võimaliku ühtlustamise ideest. Kuna Euroopas on võrdselt tunnustatud ja toimivad suhteliselt hästi nii (abieluaegne) varaühisus kui ka edasilükatud varaühisus, siis ei saa rääkida ka parimast võimalikust seadusjärgsest abieluvarasuhete regulatsioonist, mis võiks oma uudsuses ja efektiivsuses olla tänasel päeval eeskujuks teistele Euroopa riikidele.

Kumb on siiski parem – kas abieluaegne varaühisus või nn edasilükatud varaühisus? Mõlemal varasuhte tüübil on oma plussid ja miinused. Tugevate külgedena tuuakse abieluaegse varaühisuse puhul esile abikaasade varalise sõltumatuse ja solidaarsuse tasakaalu ning mõlema abikaasa võimalust osaleda vara valdamisel, kasutamisel ja käsutamisel (sõltumata kummagi abikaasa sissetulekust). Edasilükatud varaühisuse tugevuseks peetakse abikaasade varalist sõltumatust abielu ajal ja sujuvat takistustata õiguskäivet vaba turumajanduse tingimustes. Abieluaegse varaühisuse kaitsemehhanismiks on abielu ajal omandatu muutumine ühisvaraks, samal ajal kui edasilükatud varaühisuse puhul peavad n.ö nõrgema abikaasa kaitse tagama teatud varaesemete käsutuspiirangud.

Kuna tänases Euroopas on edukalt esindatud mõlemad tüübid, on küsimus pigem selles, kumb tüüp vastab paremini Eesti sotsiaalsele tegelikkusele, ühiskonna ootustele ja suunab inimeste käitumist ühiskonnale soovitud suunas. Siinkohal tasuks ehk meenutada EV põhiseaduse § 27 lg-t 1, mille järgi perekond rahva püsimise ja kasvamise ning ühiskonna alusena on riigi kaitse all. Seega tuleks ka abikaasade varasuhete regulatsiooniga soodustada abielu, mis võiks olla elujõulise ja tugeva perekonna aluseks.