Miks ajakirjandus kohut mõistab, sealhulgas kohtu tegevuse üle?
Janar Filippov
Eesti Ekspressi ajakirjanik

I Quo vadis, Eesti ajakirjandus?
* Konfliktid tänapäeva meedias: neljanda võimu tõsiseltvõetavus contra väljaandja majanduslikud huvid.
* Tõsised teemad, kuid raskesti tarbitavad lood (korruptsioon, „maadevahetused”, kahtlustus versus jõustunud kohtuotsus jne) contra demokraatia tribüün: kommenteeritavus, lihtsus, kõikipuudutavus.
* Elektroonilise meedia pealetung – kas ja mis tingimustel jäävad paberlehed ellu? Missuguseks nad muutuvad?
* Infot kinni hoida ei ole võimalik. See trügib paisu tagant välja 99% juhtumitest. Meedia on muutunud riigi poolt kontrollitavast totaalseks – iga inimene saab teha blogi kaudu „ajakirjandust”. Vähemalt kuni esimeste kohtulahenditeni, mis portaali, blogi või ajalehe sulgevad.
* Neutraalse uudise asemele trügib seisukoht/kommentaar. Lugeja ootab õiglast lahendust ja (üldjuhul) peab õigust mõistma loo autor. Kaasa arvatud keerulised ja juriidilistest nüanssidest tulvil krimilood tuleb lihtsustada massidele arusaadavaks.

II Info kättesaadavusest
* Eestis oli kuni kriminaalmenetluse koodeksi kadumiseni uurijal voli otsustada, mis mahus infot ajakirjanikule ette sööta. KrMS andis selle voli prokuröridele, kes esimese hooga eelistasid täielikult vaikida. Uurijatelt jooksis info edasi kuni esimeste distsiplinaarasjadeni. 
Kristjan Rahnu näide, Tallinna linnaametnike näide.
* Soomes on kogu info kriminaalmenetluse kohta avalik algusest lõpuni. Välja arvatud kahtlustatava nimi! On ajakirjanike elementaarse eetika ja traditsiooni koht. Aga seal ei ole kommenteerimine nii levinud ja kommentaaridel, kus nimedega spekuleeritakse, ei ole pikka iga.
* Riigiprokuratuuri esindaja tõi ühel hiljutisel kohtumisel välja järgmised teesid: „Viimase pooleteist aasta jooksul kajastamist leidnud kõrge profiiliga korruptsioonijuhtumid on muutmas prokuratuuri meediasuhtluse kontseptsiooni -  algsest ideest piirduda kriminaalasjade faktilise kommenteerimisega enam ei piisa. Prokuratuurist ja prokuröridest on saanud meediasubjektid. Meediakajastus on sama tähtis kui kohtuprotsess.”
* Probleem: Riik on info valdaja, aga käitub omanikuna. Kui ajakirjanik saab midagi teada, võib ta muutuda info valdaja vaenlaseks. 
Näited meediaga manipuleerimisest: Ringmaa, Šuvalov, Jäärats. 
Küsimus auditooriumile: Kas õigusemõistja on mõjutatav meedia kaudu?

III Süütuse presumptsioonist
Mis asi see on ja kelle jaoks kehtib? Millistel juhtudel ei kehti? 
Hermann Simm kui „tõbras ja reetur” (Andrus Ansipi ainetel).
Märt Ringmaa kui pommimees kvaliteetlehe pealkirjas.
Ärgem unustagem, et süütuse presumptsioonile ja kaitseõiguse tagamisele vastandub (raske) KURITEGU! See ei ole teoreetiline kaasus karistusõiguse üld- või eriosa või kriminaalmenetluse praktikumis.
Kas kaitseõigustest rääkimine ja kuriteo ohvritest rääkimine on tänases Eestis tasakaalus?

IV Kohtuotsuse kvaliteedist
Kes hindab kohtuotsuse kvaliteeti? Kevadel toimunud konverentsil jäi kõlama: kohtuotsuse kvaliteet on tähtis, seda tuleb hinnata. Kes võib otsuse kvaliteeti hinnata, on esialgu teadmata, kuid kindlasti ei tohi seda teha ajakirjandus ja avalikkus.
Kes see siis on? Kui mitte arvamuslood ja kommentaarid, siis kes või mis? Madala astme otsuste tühistamiste protsent? 
Näide: J.L. süüasi.
* Kohtupraktika versus prokuratuuripraktika. 
Rohkem kui 90% kriminaalasjadest lahenevad lihtsustatud menetlustes. 
Riigikohtu esimees on öelnud: „Kriminaalmenetluses on jätkuvalt aktuaalne tasakaalu leidmine kahe mõneti vastandliku eesmärgi – menetluse ökonoomsuse ja menetluse tulemuse kvaliteedi – vahel. Viimastel aastatel on seadusandja erinevate lihtsustatud menetlusvormide kujundamisega astunud jõulisi samme selles suunas, et kriminaalmenetlus muutuks üha kiiremaks ja säästlikumaks, mille tagajärjel on kriminaalmenetlus kohati juba tunduvalt kiirem ja lihtsam kui väärteomenetlus. See omakorda takistab ühtse kohtupraktika väljakujunemist.” Mida me siis soovime?

V Võistlevast kriminaalmenetlusest kõrvaltvaatajana 
* KrMK võimaldas tõendiallikate ütlustes vastuolude ilmnemisel analüüsida, hinnata ja lõpuks välja valida teiste tõenditega kooskõlas olevad, ning neist ka lähtuti.
* KrMS oli vajalik ja tänuväärne seadus. Problemaatiliseks osutus ainult üks põhimõte – tõendiallika tervikuna kõrvaleheitmine, kui tema ütlustes ilmnevad vastuolud (sh. kui ta unustab kohtuistungi ajaks eeluurimisel räägitu.)
2005. aastal, kui KrMS oli veel väga värske, kirjutas doktor Meris Sillaots „Juridicas“: “Seaduses võiks täpsustada, kas ja kuidas on kohtuotsuse tegemisel kasutatavad need tunnistaja kohtueelses menetluses antud ütlused, mis on kohtuistungil tunnistaja ütluste usaldusväärsuse kontrollimiseks avaldatud.” Järgnes vaikus kuni sündisid kohtulahendid A.H. ja J.B. süüasjades. 
* Ühtäkki hakati rääkima – „Parem 10 süüdlast vabaduses, kui üks süütu vangis“! „Kes teab, mis toimub uurija kabinetis…” jne. 
Kahtlemata. Ent ka praegusel kujul ei kao süütu süüdimõistmise oht kuhugi. Tekivad „professionaalsed sitsijad.”
* Ükski uurimisorgan ega muu jõud ei suuda kohut mõjutada. Tõendamata on ka eeldus, et uurijate sõrmenukid ja kabinettide seinad nõretavad ülekuulatavate verest. Ometi põhjendatakse tagantjärgi sellist regulatsiooni just usaldamatusega.
* Tunnistajate ettevalmistamise teema. Prokurör ei tohi tunnistajat mõjutada, temaga küsimuste-vastuste vooru läbi mängida. Teisest küljest – küsige mõnelt prokurörilt, kuidas nad „riskiastmega” tunnistajaid ette valmistavad.
Näide: Rk lahend I.Kallasmaa asjas.