Vana vali Rootsi aeg ja Venemaa inimlik paleus? Surmanuhtlusest Läänemere-provintside kohtutes XVIII sajandil

Ken Ird
Tartu Ülikooli ajaloo- ja arheoloogia instituudi doktorant

Pärast Põhjasõda (1700—1721) läks tänane Eesti ala Rootsi riigi käest Vene riigi koosseisu. Eesti ajalooteaduse üldiste seisukohtade järgi ei toonud võimuvahetus kaasa suuri muudatusi Läänemere-provintside luterlikus ideoloogias ning kohalikes haldusinstitutsioonides — nähtus, mida on hakatud nimetama „pikaks Rootsi ajaks“. Üheks niisuguseks järjepidevuse kandjaks XVIII sajandi Läänemere-provintsides oli ka XVII sajandi jooksul juurdunud kohalik õiguskorraldus ja kohtusüsteem. XVIII sajandil kirjeldasid kaasaegsed seda riigivõimu olulist väljendust kui küllaltki drakoonilist, vastandades selle omakorda Vene keskvõimu püüdlustele niisugust olukorda pehmendada, mis olla avaldunud eeskätt just surmanuhtluse küsimuses. 

Oma ettekandes annan ülevaate surmanuhtluse seisundist Läänemere-provintside õiguskorralduses XVIII sajandi jooksul kuni asehalduskorra kehtestamiseni. Milliste ülesastumiste eest määrati süüdimõistetu surma ning millistele õigusallikatele kohalikud kohtud seejuures tuginesid? Vaatlen lähemalt, kuidas muutus surmanuhtluse õiguslik positsioon ja selle tegelik rakendamine Vene keisrinna Elisabeti valitsusajal (1741—1762). Millised olid keisrinna meetmed surmanuhtluse kitsendamisel/keelustamisel ning kuidas need mõjutasid õigusmõistmist Läänemere-provintside kohtutes? Kas Vene keskvõimul õnnestus seeläbi teatud määral läbi murda Balti erikorra küllaltki jäikadest privileegide ahelast? Mis sai surmamääratutest?