Mitteabielulise kooselu ja samasooliste paaride kooselu õigusliku regulatsiooni probleempunktid ja võimalikud valikud

Andra Olm
Justiitsministeeriumi nõunik

Viimaseid aastakümneid iseloomustab üha suurenev kooseluvormide mitmekesisus partnerlus- ja perekonnasuhetes, muutes traditsioonilise abielu vaid üheks valikuks, millele on lisandunud mitteabieluline kooselu (de facto abielu; vabaabielu) ning paljudes riikides ka registreerimata partnerlus, registreeritud partnerlus, registreeritud kooselu ja samasooliste paaride abielu.

Rahvusvaheliseks trendiks võib pidada nii mitteabielulise kooselu kui ka samasooliste paaride kooselu reguleerimist, kusjuures siinjuures võib eristada nn opt-in ja opt-out süsteeme. Esimesel juhul nähakse ette võimalus pooltele oma partnerluse registreerimiseks (lepingupõhine süsteem) ning teisel juhul kohaldatakse abielule sarnaseid tagajärgi poolte tahteavalduseta teatud elementide olemasolul (pluralistlik süsteem). Viimast kasutatakse peamiselt vastassoost paaride puhul. 

Samasooliste paaride suhteid on reguleeritud käesolevaks hetkeks juba valdavas osas Euroopa riikides ning selliste riikide nimekiri üha pikeneb. Regulatsiooni aste on riigiti väga erinev ning ka reguleeritavad probleemid on väga erinevad, kuid olulisemad valdkonnad, mille regulatsiooni vähemalt mõningal määral enamasti vajalikuks peetakse nii samasooliste kui vastassoost paaride puhul, on näiteks perekonna eluase, partneri ülalpidamine, vara kuuluvus ja pärimisõigus.

Küsimus kooselu regulatsiooni vajalikkusest ja selle võimalikust ulatusest ei ole lihtne, kuna seejuures tuleb silmas pidada äärmiselt erinevaid asjaolusid: 
1.	Valikuvabaduse tunnustamine (enesemääramise õigus). Riik peab austama isikute valikuid ja eelistusi perekonnasuhetes ning mitte abiellumine on poolte valik. On meelevaldne isikutele nende tahte vastaselt peale suruda abielule sarnast regulatsiooni;
2.	Riigi kohustus kaitsta nõrgemat osapoolt. Kooselu puhul ei ole tegemist ärisuhtega, nagu tavaliselt lepingute puhul, vaid sügavalt isikliku suhtega, milles pooled ei pruugi olla võrdselt kaalutlevad; 
3.	Regulatsiooni paindlikkus, vastamaks suhtevormide mitmekesisusele;
4.	Laste huvide kaitse; 
5.	Diskrimineerimise keeld. Isikutel peavad olema ühesugused võimalused oma õiguste kaitseks;
6.	Ühiskonna hoiakud ja valmisolek regulatsiooni aktsepteerimiseks.

Kõikide nimetatud aspektide vahel tasakaalu leidmine ning erinevate valikute hulgast eeldatavalt sobivaima regulatsiooni tüübi kindlakstegemine peaks lähiajal aset leidma ka Eestis.